Справа № 440/18338/23
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2024-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Т.С. Канигіна
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2024 р. Справа № 440/18338/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.05.2024, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039 по справі № 440/18338/23

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України

про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач, МВС України), в якій просить суд:

- визнати протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту пенсійних питань та соціального захисту МВС України у прийняття рішення про визнання позивача ветераном внутрішніх справ відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист";

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України в особі Департаменту пенсійних питань та соціального захисту МВС України надати позивачу статус ветерана внутрішніх справ та видати посвідчення і нагрудний знак "Ветеран органів внутрішніх справ".

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він звернувся до відповідача із заявою про встановлення статусу ветерана органів внутрішніх справ. 10.11.2023 отримав письмове повідомлення від Міністерства внутрішніх справ України про відмову у встановленні статусу ветерана органів внутрішніх справ та видачу посвідчення та нагрудного знаку, яка, на думку позивача, суперечить вимогам статті 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27.05.2024 задоволено адміністративний позов.

Визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови у прийнятті рішення про видачу ОСОБА_1 посвідчення та нагрудного знаку "Ветеран органів внутрішніх справ".

Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України надати ОСОБА_1 статус органів ветерана внутрішніх справ та видати посвідчення і нагрудний знак "Ветеран органів внутрішніх справ".

Не погодившись з вказаним рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.05.2024 по справі № 440/18338/23 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач вказав, що для надання статусу ветерана з підстав передбачених п.1, п.5 ч.1 ст.5 Закону необхідний стаж саме служби, без додаткового зарахування часу навчання та роботи в цивільних установах. Вказує, що в даному випадку спірні правовідносини виникли стосовно обрахування вислуги років для отримання статусу ветерана органів внутрішніх справ на підставі пункту третього частини першої статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», а не визначення права на пенсію (призначення пенсії) відповідно до Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно зі ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що відповідно до наказу Медичного реабілітаційного центру МВС України "Миргород" від 31.03.2022 №36/к/тр "Про внесення змін до наказу №24/к/тр від 15.03.2022 "Про звільнення ОСОБА_2 " звільнено ОСОБА_1 , заступника начальника Медичного реабілітаційного центру МВС України "Миргород" з медичних питань - лікаря, 16.03.2022; вислуга років ОСОБА_1 для призначення пенсії станом на 16.03.2022 становить у календарному обчисленні 21 рік 11 місяців 04 дні; у пільговому обчислені 23 роки 10 місяців 12 днів /а.с. 12/.

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії Серії 12 ААВ №109356 позивачу повторно встановлено другу групу інвалідності безстроково - захворювання, так, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ /а.с.8/.

17.10.2023 позивач звернувся до Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" з заявою від 17.10.2023, у якій просив розглянути можливість отримання позивачем статусу "Ветеран органів внутрішніх справ" /а.с.14/.

У листі від 23.10.2023 №33/37-Л-558 Державною установою "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" зазначено, що враховуючи відсутність необхідної тривалості вислуги років, підстав для направлення документів для прийняття рішення МВС України на отримання посвідчення "Ветеран органів внутрішніх справ" та нагрудного знаку ОСОБА_1 немає /а.с.13/.

Позивач звернувся до Міністерства внутрішніх справ України із заявою від 25.10.2023 (вх. №Л-32004 від 31.10.2023) про виготовлення посвідчення "Ветеран органів внутрішніх справі" та видачу нагрудного знаку /а.с.16/.

У листі Департаменту пенсійних питань та соціального захисту Міністерства внутрішніх справ України від 10.11.2023 №Л-32004/49-30246-2023 зазначено, що у позивача, як у особи з інвалідністю ІІ групи, інвалідність, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, відповідно до пункту 3 статті 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" вислуга служби в органах внутрішніх справ повинна складати 20 років і більше. Зазначено, що вислуга років позивача у календарному обчисленні складає 13 років 02 місяці 00 днів, у пільговому обчисленні - 15 років 01 місяць 08 днів, що не відповідає пункту 3 статті 5 вказаного Закону /а.с.15/.

Крім того, зазначено, що статтею 17 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" визначено види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії. Навчання та інші посади, на яких перебував позивач, зараховано до вислуги років для призначення пенсії, але не є видом служби, що враховується для надання статусу "Ветеран органів внутрішніх справ".

Вважаючи, що Міністерством внутрішніх справ України протиправно відмовлено у встановленні статусу ветерана органів внутрішніх справ та видачі посвідчення та нагрудного знака ветерана органів внутрішніх справ згідно із Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з протиправності дій Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови у прийнятті рішення про видачу ОСОБА_1 посвідчення та нагрудного знаку "Ветеран органів внутрішніх справ".

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" від 24.03.1998 № 203/98-ВР (далі - Закон № 203/98, у редакції, чинній на час звернення позивача із заявою від 25.10.2023) визначає статус ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби України, служби цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а також основні засади державної політики щодо соціального захисту громадян, звільнених з військової служби, служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції України, Бюро економічної безпеки України, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, та членів їхніх сімей, визначає гарантії, які забезпечують їм гідне життя, активну діяльність, шану та повагу в суспільстві.

Частиною першою статті 4-1 цього Закону передбачено, що дія цього Закону поширюється на громадян України, які віднесені до категорій ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби України, служби цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України відповідно до цього Закону та постійно проживають на території України.

Статтею 5 Закону № 203/98 встановлено, що ветеранами військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби України, служби цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України визнаються громадяни України:

1) які бездоганно прослужили на військовій службі, в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД;

2) особи з інвалідністю I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, служби у військовому резерві під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, чи при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку, боротьбі із злочинністю та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій;

3) особи з інвалідністю I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби, служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції України, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, які мають вислугу військової служби і служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції України, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 20 років і більше;

4) військові пенсіонери, нагороджені медаллю "Ветеран Збройних Сил СРСР" за законодавством колишнього Союзу РСР;

5) які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

Статтею 10 цього Закону передбачено, що ветеранам військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби України, служби цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України вручаються посвідчення та нагрудні знаки.

Зразки посвідчень, нагрудних знаків та порядок їх виготовлення і вручення визначаються Кабінетом Міністрів України.

У постанові Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 №1601 "Про порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака "Ветеран військової служби" зазначено, що дію Порядку, затвердженого даною постановою, поширено на видачу посвідчення і вручення нагрудного знака "Ветеран органів внутрішніх справ" згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 742 (742-2002-п) від 01.06.2002.

Пунктами 1, 2 Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака "Ветеран військової служби", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 №1601 (надалі - Порядок №1601), встановлено, що посвідчення та нагрудні знаки "Ветеран військової служби" видаються (вручаються) особам, які набули статусу ветеранів військової служби відповідно до Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

Посвідчення "Ветеран військової служби" є документом, що підтверджує статус ветерана військової служби і його право на отримання відповідних пільг згідно із Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", іншими актами законодавства.

Відповідно до пункту 3 Порядку №1601 підставою для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака "Ветеран військової служби" є:

наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку - для осіб, зазначених у пункті 1 статті 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист";

наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку та довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією про встановлення інвалідності I чи II групи, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, служби у військовому резерві під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, чи при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку, боротьбі із злочинністю та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій - для осіб, зазначених у пункті 2 статті 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист";

наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку та довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією про встановлення інвалідності I чи II групи, яка настала внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби, - для осіб, зазначених у пункті 3 статті 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" ( 203/98-ВР );

посвідчення про нагородження медаллю "Ветеран Збройних Сил СРСР" за законодавством колишнього Союзу РСР - для осіб, зазначених у пункті 4 статті 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист";

наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку - для осіб, зазначених у пункті 5 статті 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

Отже, нормативно-правове регулювання визначає умовою набуття особою з інвалідністю статусу "Ветеран військової служби" причинний зв`язок між встановленням інвалідності та пораненням, контузією, каліцтвом або захворюванням, інших умов, зокрема, одержаного в період проходження військової служби.

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії Серії 12 ААВ №109356 позивачу повторно встановлено другу групу інвалідності безстроково - захворювання, так, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Водночас, у даній справі спірним питанням є тривалість вислуги років позивача.

Як зазначено вище, відповідно до наказу Медичного реабілітаційного центру МВС України "Миргород" від 31.03.2022 №36/к/тр "Про внесення змін до наказу №24/к/тр від 15.03.2022 "Про звільнення ОСОБА_2 " вислуга років ОСОБА_1 для призначення пенсії станом на 16.03.2022 становить у календарному обчисленні 21 рік 11 місяців 04 дні; у пільговому обчислені 23 роки 10 місяців 12 днів.

При цьому, відповідач стверджує, що вислуга років позивача у календарному обчисленні складає 13 років 02 місяці 00 днів, у пільговому обчисленні - 15 років 01 місяць 08 днів, що не відповідає пункту 3 статті 5 Закону № 203/98; навчання та інші посади, на яких перебував позивач, зараховано до вислуги років для призначення пенсії, але не є видом служби, що враховується для надання статусу "Ветеран органів внутрішніх справ".

У розрахунку вислуги років ОСОБА_1 для призначення пенсії, наявного у матеріалах справи, відповідачем зараховано службу ОСОБА_1 в органах кримінально-виконавчої системи з 06.09.2002 по 01.07.2008 на посаді лікаря - стоматолога медичної частини Літинської ВК №123 управління ДДПВП України у Вінницькій області; та службу в МВС України з 01.07.2008 по 06.11.2015 на посаді заступника начальника медичного реабілітаційного центру "Миргород" з медичних питань /а.с.9-10/.

Водночас, роботу позивача на цивільній посаді в Медичному реабілітаційному центрі МВС України "Миргород" з 07.11.2015 по 16.03.2022 (на посаді заступника начальника медичного реабілітаційного центру "Миргород" з медичних питань) та період навчання у Вінницькому державному медичному університеті імені І. Пирогова з 01.09.1996 по 21.06.2001 до вислугу років не зараховано.

Щодо зарахування період навчання позивача у Вінницькому державному медичному університеті імені І. Пирогова з 01.09.1996 по 21.06.2001 до вислугу років, колегія суддів зазначає таке.

Питання щодо обчислення вислуги років, зокрема, при призначенні пенсії особам, звільненим з військової служби, регулюється Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII (далі за текстом - Закон № 2262-XII) та постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" (далі за текстом - Порядок № 393).

Колегія суддів зазначає, що Закон №2262-XII, а також Закон №203/98-ВР регулюють сферу правовідносин, що виникають, зокрема, у зв`язку з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Водночас, Закон №203/98-ВР не містить визначення та порядку обрахунку вислуги років для встановлення статусу ветерана органів внутрішніх справ, у зв`язку з чим при вирішенні питання про надання статусу ветерана органів внутрішніх справ на підставі статті 5 Закону №203/98-ВР, зокрема стосовно визначення вислуги років, слід керуватися положеннями Закону №2262-XII.

Суд звертає увагу на те, що чинним законодавством України не виокремлюється інший порядок обрахунку вислуги років для надання статусу ветерана органів внутрішніх справ на підставі статті 5 Закону №203/98-ВР, крім того, який застосовується для обчислення вислуги років для призначення пенсії відповідно до Закону № 2262-XII.

Відповідно до статті 1 Закону № 2262-XII особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції та на службі на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Відповідно до частини другої статті 17 цього ж Закону до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, особам, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних закладах вищої освіти, а також в інших закладах освіти, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Такий самий порядок обчислення вислуги років особам, які мають право на пенсію за цим Законом, передбачає й пункт 2 Порядку №393.

Наведене вже було предметом розгляду Верховним Судом в аналогічних спорах.

Зокрема, 06.02.2020 Верховний Суд прийняв постанову у справі №820/4905/16, у якій за аналогічних обставин справи дійшов висновку, що до вислуги років на службі в органах внутрішніх справ включається період навчання у цивільних вищих навчальних закладах, а також у інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання.

У постанові від 26.11.2020 у справі №400/1233/19 Верховний Суд дійшов висновку, що до вислуги років на службі в органах внутрішніх справ в календарному обчисленні включається період навчання не у будь-яких цивільних вищих навчальних закладах, а також у інших навчальних закладах, а лише період навчання у цивільних вищих навчальних закладах, а також у інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 14.08.2019 у справі №805/2337/16-а та від 13.10.2020 у справі №814/4312/15.

Як зазначено у розрахунку вислуги років для призначення пенсії, позивачем закінчено вищого навчальний заклад 21.06.2001. При цьому, зазначено, що перше військове звання "лейтенант" присвоєно наказом Міністра оборони України №349 від 27.06.2001, тобто через 6 календарних днів після закінчення вищого навчального закладу.

Отже, присвоєння позивачу офіцерського звання, відповідало вимогам пункту 2 Порядку №393, а тому наявні законні підстави для врахування часу навчання у вищому навчальному закладі строком 2 роки 4 місяці 25 днів до календарної вислуги років позивача на підставі статті 17 Закону № 2262-XII.

Подібні правові вимоги викладені в постанові Верховного Суду від 20.07.2023 у справі №400/968/22.

Щодо зарахування роботи позивача на цивільній посаді в Медичному реабілітаційному центрі МВС України "Миргород" з 07.11.2015 по 16.03.2022 (на посаді заступника начальника медичного реабілітаційного центру "Миргород" з медичних питань), колегія суддів зазначає таке.

Згідно з частиною третьою статті 17 Закону № 2262-XII до вислуги років осіб, зазначених у пункті "ж" статті 1-2 цього Закону, додатково зараховується час безперервної роботи (з дня призначення після звільнення зі служби в органах внутрішніх справ (міліції) на посадах у Міністерстві внутрішніх справ України або Національній поліції (їх територіальних органах, закладах та установах), що заміщуються державними службовцями, а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах.

В апеляційній скарзі та у відзиві на позовну заяву відповідач не заперечує щодо стажу роботи позивача з 07.11.2015 по 16.03.2022 на посаді заступника начальника медичного реабілітаційного центру МВС "Миргород" з медичних питань.

З урахуванням статті 17 Закону № 2262-XII, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стаж роботи позивача з 07.11.2015 по 16.03.2022 на посаді заступника начальника медичного реабілітаційного центру МВС "Миргород" для надання статусу ветерана внутрішніх справ підлягає зарахуванню.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на встановлені обставини справи та наведені вище норми права, якими врегульовані спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність дій Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови у прийнятті рішення про видачу ОСОБА_1 посвідчення та нагрудного знаку "Ветеран органів внутрішніх справ".

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява №38722/02).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, колегія суддів погоджується з обраним судом першої інстанції способом захисту, а саме визнання протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови у прийнятті рішення про видачу ОСОБА_1 посвідчення та нагрудного знаку "Ветеран органів внутрішніх справ" та зобов`язання Міністерство внутрішніх справ України надати позивачу статус ветерана органів внутрішніх справ та видати посвідчення і нагрудний знак "Ветеран органів внутрішніх справ".

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.05.2024 по справі №440/18338/23 ухвалено з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.05.2024 по справі № 440/18338/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді З.Г. Подобайло І.С. Чалий