Справа № 160/3681/24
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2024-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2024 рокуСправа №160/3681/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук-Борисенко Н. В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-
08.02.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони щодо не розгляду рапорту молодшого сержанта ОСОБА_1 від 05.07.2023 року про звільнення з військової служби із доданими до нього висновку (постанови) військово-лікарської комісії та виписного епікризу від 04.07.2023 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони розглянути рапорт молодшого сержанта ОСОБА_1 від 05.07.2023 року про звільнення з військової служби із доданими до нього висновку (постанови) військово-лікарської комісії та виписного епікризу від 04.07.2023 року та за наслідками їх розгляду прийняти рішення, передбачене пп. «б», п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ.
В обгрунтування позовних вимог позивачем вказано таке. 05.07.2023 року позивачем було подано на ім`я командира рапорт про звільнення з військової служби за станом здоров`я. Будь-яких відміток та підтверджень про отримання рапорту командування не зробило мотивуючи тим, що за час його знаходження на лікуванні, відносно нього передані матеріали до Державного бюро розслідувань за фактом самовільного залишення в/ч і він звільнений із займаної посади. Того ж дня, засобами поштового зв`язку позивач надіслав до відповідача аналогічний рапорт засобами поштового зв`язку, який був отриманий відповідачем 11.07.2023 року. До цього часу рапорт позивача не розглянутий, а відповідно постанова ЛВК не виконана, що порушує його права та законні інтереси. Про причини нерозгляду рапорту позивача не повідомлено. У подальшому, у відповідь на адвокатський запит представника позивача, відповідач вказав, що рапорт на звільнення молодшого сержанта ОСОБА_1 до адміністративної групи в/ч не надходив. Проте такі твердження відповідача не відповідають дійсності, так як підтверджується доказами, що надаються позивачем з позовною заявою, а саме: накладною на поштове відправлення, описом про вкладення у цінний лист за формою №107 Укрпошта та повідомленням про вручення. Тож, нерозгляд рапорту про звільнення позивача з військової служби за станом здоров`я є протиправною бездіяльністю і порушує його права та інтереси.
Ухвалою від 13.02.2024 року прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у письмовому провадженні в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Також відповідачем зазначено на пропуску позивачем місячного строку звернення до суду, зважаючи на що просить залишити позовну заяву без розгляду.
Щодо клопотання представника відповідача, заявленого у відзиві н позовну заяву, про залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку з пропуском строків звернення до суду, суд зазначає таке.
Так, згідно з ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
При цьому суд вказує про відсутність підстав для залишення позову без розгляду, оскільки позивачем обгрунтовано причини пропуску подання позовної заяви у даній справі, з урахуванням чого судом було відкрито провадження по справі.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.
Позивач засобами поштового зв`язку надіслав до відповідача рапорт від 05.07.2023 ркоу про звільнення його з військової служби за станом здоров`я.
На підтвердження вказаного позивачем надано:
- рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке отримане в/ч НОМЕР_1 11.07.2023 року ОСОБА_2
15.11.2023 року адвокатом Пліщук Любомиром Івановичем в інтересах позивача був поданий адвокатський запит до в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), в якому просив надати інформацію про прийняте командиром рішення за обставинами, викладеними в рапорті позивача щодо його звільнення з військової служби за станом здоров`я.
Надано докази направлення відповідачу вказаного адвокатського запиту.
Вважаючи протиправною бездіяльність в/ч щодо нерозгляду рапорту, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992 року (далі - Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Частиною 4 ст. 2 Закону №2232-XII встановлено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Статут).
Статтею 14 Статуту обумовлено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Відповідно до Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 року №735, у роботі з письмовими (електронними) та усними зверненнями громадян має забезпечуватись кваліфікований, неупереджений, об`єктивний і своєчасний розгляд звернень. До рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать дії, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина будь-які обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Суд, зазначає, що рапорт це вид службового документу Збройних Сил України, який є письмовим звернення військовослужбовця до вищого по посаді чи званню військовослужбовця з викладом питань службового або особистого характеру та відображає прагнення військовослужбовця реалізувати свої права.
Так, відповідно до матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача із рапортом від 05.07.2024 року про звільнення позивача з військової служби, який отримано відповідачем 11.07.2023 року, що підтверджене матеріалами справи.
Пунктом 115 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 року №551-XIV (далі - Дисциплінарний статут) встановлено, що вимоги до звернення військовослужбовця, порядок розгляду пропозицій, заяв та скарг, строки розгляду, права військовослужбовця під час розгляду заяви чи скарги, обов`язки командирів, органів військового управління щодо розгляду звернень військовослужбовців регулюються законодавством України про звернення громадян, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Відповідно до п. 117 Дисциплінарного статут пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді.
Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Вказане узгоджується з правом військовослужбовця, який подав заяву чи скаргу одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги. Вказане передбачено положення п. 112 Дисциплінарного статуту.
Окрім того, суд зазначає, що норма права закріплена у п. 115 Дисциплінарного статуту має відсильний характер. Так, вказаною нормою передбачено, що застосуванню підлягає, зокрема законодавство України про звернення громадян.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України від 02.10.1996 року №393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закону №393/96-ВР) передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення (ч. 4 ст. 15 Закону №393/96-ВР).

Також, відповідно до п. 5 Розділу ІІ Інструкції №735 відповідь за результатами розгляду звернень в обов`язковому порядку дається тим органом військового управління, військовою частиною, які отримали ці звернення і до компетенції яких входить вирішення порушених у зверненнях питань, за підписом керівника, командира або осіб, які виконують його обов`язки згідно з письмовим наказом. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на правову норму Закону України «Про звернення громадян» і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до п. 8 Розділу ІІІ Інструкції №735 рішення про відмову в задоволенні вимог або прохань, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на чинне законодавство і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Суд наголошує, що у контексті цієї справи результати розгляду рапорту мали бути доведені до відома позивача, шляхом надання йому відмови саме у письмовій формі.

Суд вказує, що право військовослужбовця на реалізацію свого права зазначеному у рапорті, так і права на інформацію - кореспондує з обов`язком уповноваженої особи відреагувати на рапорт, зокрема, шляхом надання мотивованої відмови у письмовій формі з роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Як встановлено судом вище, позивач звернувся до відповідача із рапортом від 05.07.2024 року про звільнення позивача з військової служби.

Однак у відзиві на позовну заяву відповідач вказав, що адресою в/ч НОМЕР_1 є « АДРЕСА_2 », а не « АДРЕСА_2 », на яку було відправлено рапорт відповідно до рекомендованого поштового повідомлення №427.

Проте вказаний аргумент відповідача спростовується матеріалами справи, а саме доказам и направлення рапорту від 05.07.2024 року до відповідача. Так, у накладній №427 зазначено адресу в/ч НОМЕР_1 « АДРЕСА_2 », а в описі вкладення до накладної №427 « АДРЕСА_2 ». Вказана розбіжність не є підтвердженням направлення позивачем рапорту на невірну адресу відповідача.

Також не приймаються судом твердження в/ч, що, оскільки ОСОБА_1 на даний час продовжує рахуватись як такий, що самовільно залишив військову частину, та відносно якого внесено дані в ЄРДР, останній не користується пільгами та соціальними гарантіями, не входить до чисельності Збройних Сил України, а отже у військової частини не має підстав навіть для розгляду такого рапорту про звільнення з військової служби.

Суд повторно зазначає, що пунктом 115 Дисциплінарного статуту встановлено, що вимоги до звернення військовослужбовця, порядок розгляду пропозицій, заяв та скарг, строки розгляду, права військовослужбовця під час розгляду заяви чи скарги, обов`язки командирів, органів військового управління щодо розгляду звернень військовослужбовців регулюються законодавством України про звернення громадян, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Тож, з урахуванням положень ст. 15 Закону №393/96-ВР, п. 5 Розділу ІІ та п. 8 Розділу ІІІ Інструкції №735, відповідач за результатами розгляду звернень/заяв повинен прийняти рішення, яке необхідно довести я до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Матеріали справи не містять рішення за результатами розгляду рапорту від 05.07.2023 року.

Таким чином, відповідач не надав доказів належного результату розгляду рапорту позивача від 02.05.2023 року, у тому числі таких, як прийняття наказу або відмови у прийняття наказу командиром частини, з посиланням на акти законодавства та з роз`ясненням порядку оскарження.

Така бездіяльність в/ч НОМЕР_1 не відповідає критеріям правомірності визначених в ч.2 ст.2 КАС України та є протиправною.

Суд наголошує, що відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Враховуючи зазначене, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нерозгляду рапорту саме із доданими до нього висновком (постанови) військово-лікарської комісії та виписного епікризу від 04.07.2023 року, а також зобов`язання з урахуванням означених документів командира відповідача прийняти рішення, передбачене пп. «б», п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, оскільки такі вимоги є передчасними.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат у вигляді судового збору не здійснюється, так як позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту молодшого сержанта ОСОБА_1 від 05.07.2023 року про звільнення з військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт молодшого сержанта ОСОБА_1 від 05.07.2023 року про звільнення з військової служби та за наслідками його розгляду прийняти відповідне рішення.

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко