Справа № 560/2834/24
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2024-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/2834/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Ковальчук О.К.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

29 серпня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Курка О. П. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту від 17.01.2024 військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення з військової служби за підпунктом г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт від 17.01.2024 щодо його звільнення з військової служби та прийняти рішення про звільнення з військової служби, за сімейними обставини у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, відповідно до підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військову службу та військовий обов`язок".

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17.01.2024 за допомогою засобів поштового зв`язку звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби через сімейні обставини, посилаючись на підпункт г) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", а саме перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, однак відповідь на рапорт не отримав. У зв`язку із вказаним вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо розгляду рапорту про звільнення.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 червня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 до військової від 17.01.2024 про звільнення з військової служби.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 17.01.2024 про звільнення з військової служби у п`ятнадцятиденний строк з дня набрання законної сили цим рішенням суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач та відповідач подали апеляційні скарги.

Позивач в апеляційній скарзі просив суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заяви та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Так, в своїй апеляційній скарзі позивач зазначає, що у відповідача, за наявних у справі обставин обставин, була відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, а тому, зобов`язання Відповідача розглянути рапорт Позивача від 17.01.2024 року щодо його звільнення з військової служби та прийняти рішення про його звільнення з військової служби через сімейні обставини відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військову службу та військовий обов`язок", не є втручанням у дискрецію відповідача. А тому позивач вважає, що у суду першої інстанції були наявні підстави до зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби.

В апеляційній скарзі відповідач просив суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити у позову в повному обсязі. Так, апелянт наполягає на тому, що позивач виявив своє небажання продовжувати військову службу, подавши рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі п.п."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232) за сімейними обставинами, у зв`язку з наявністю трьох неповнолітніх дітей віком до 18 років. Звернув увагу, що рапорт позивача про звільнення подано командирові в/ч НОМЕР_1 , а не прямому командиру, яким згідно Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України є командир роти. Зазначив, що належним способом реалізації права на звільнення слугуватиме подання рапорту "по команді" з оригіналами документів, які підтверджують обставини для звільнення, однак позивачем не дотримано зазначену процедуру для вирішення питання про його звільнення.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач - ОСОБА_1 проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 .

17.01.2024 за допомогою засобів поштового зв`язку позивач звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби через сімейні обставини, посилаючись на підпункт г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", а саме перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Долучив належним чином засвідчені копії свідоцтв про народження серія НОМЕР_2 , серія НОМЕР_3 , серія НОМЕР_4 , виконавчого листа Городоцького районного суду Хмельницької області від 04.02.2015 по справі № 672/109/15-ц, судового наказу Городоцького районного суду Хмельницької області від 24.12.2020 по справі №672/1400/20, постанови про відкриття виконавчого провадження №62865321, постанови про відкриття виконавчого провадження № 64034682, довідки Городоцького відділу ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 15.01.2024 № 25.7-28/1439, довідка Городоцького відділу ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 15.01.2024 № 25.7-28/1440 про відсутність заборгованості зі сплати аліментів.

Листом від 29.01.2024 №343 повідомила командира 2 стрілецького батальйону (для подальшого доведення до позивача), що для розгляду даного питання потрібно звернутися з рапортом по підпорядкованості до командира підрозділу та надати нотаріально засвідчені документи.

Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту про звільнення, позивач звернувся з позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-XII від 25.03.1992 (далі Закон № 2232-XII) .

Відповідно до частини п`ятої статті 1 Закону № 2232-XII від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.

За змістом підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Підставою для звернення позивач вказує протиправну бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту про звільнення. Проте листом від 29.01.2024 військова частина НОМЕР_1 повідомила, що для розгляду даного питання потрібно звернутися з рапортом по підпорядкованості до командира підрозділу та надати нотаріально засвідчені документи. Тому відсутні підстави для повторного розгляду рапорту.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі - Статут).

Відповідно до абзацу 2 пункту 127 Статуту солдат підпорядковується командирові відділення.

За приписами частини 7 статті 26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абзацу 2 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (надалі - Положення № 1153/2008) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно із пунктом 233 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця. Військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до пункту 1.5 розділу І Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 26.05.2014 року №333, командири (керівники) зобов`язані забезпечити належну організацію обліку особового складу в підпорядкованих органах військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, установ і організацій, кораблів і підрозділів і створювати для посадових осіб, які ведуть облік особового складу, усі умови для своєчасного, якісного і повного виконання ними вимог цієї Інструкції.

За змістом пункту 11.1 розділу 11 Інструкції №333 накази по особовому складу є основними документами, які визначають службове становище офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу. Вони видаються посадовими особами, яким Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153 (зі змінами), і наказами Міністерства оборони надано право присвоєння військових звань, призначення на посади, укладення і продовження строку контракту, звільнення з військової служби.

При цьому, проекти наказів до подання їх на підпис командирам (керівникам) повинні бути перевірені (вичитані), звірені з документами персонального обліку військовослужбовців та завізовані на звороті останнього аркуша наказу безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою. Зразок звороту останнього аркуша наказу наведено в додатку 52 до цієї Інструкції (пункт 12.10 Інструкції №333).

Після цього проекти наказів проходять правову експертизу в юридичній службі. Віза посадової особи юридичної служби проставляється на звороті кожного аркуша першого примірника наказу (пункт 12.11 Інструкції №333).

Згідно з пунктом 14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Таким чином, розгляд рапорту військовослужбовця про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин. Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі.

Відповідно до пункту 210 Положення № 1317 звільнення військовослужбовців строкової військової служби проводиться на підставах, визначених частиною другою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", командиром військової частини, який має право видавати накази по стройовій частині.

Положеннями абзацу другого статті 4 Закону України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 551-XIV, передбачено, зокрема, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; одержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями.

За змістом статті 14 Закон України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 548-XIV, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Отже, подання рапорту, зокрема про звільнення з військової служби, до свого безпосереднього начальника є складовою військової дисципліни, дотримання якої є обов`язком військовослужбовця. Лише у разі відмови щодо прийняття чи розгляду рапорту безпосереднім керівником, у військовослужбовця виникає право подати такий рапорт одразу старшому командиру із поясненням причин такої подачі.

Матеріалами справи підтверджується, що рапорт від 17.01.2024 про звільнення з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (через сімейні обставини) позивач направив засобами поштового зв`язку командиру військової частини НОМЕР_1 , з порушенням порядку, встановленого Статутом та Положенням №1153/2008. При цьому, в рапорті від 17.01.2024 позивач не обґрунтував неможливість звернення з таким рапортом до безпосереднього керівника та не зазначив про наявність обставин, які перешкоджають розгляду такого рапорту безпосереднім керівником.

Отримавши зазначений рапорт, відповідач листом від 29.01.2024 повідомив безпосереднього командира позивача (командира 2 стрілецького батальйону) для подальшого ознайомлення позивача про порядок звернення з відповідним рапортом. Зокрема, вказав, що для розгляду питання про звільнення з військової служби позивач повинен звернутись з рапортом в порядку підпорядкованості до командира підрозділу та надати нотаріально засвідчені документи, що дають право на звільнення.

Порядок та строки розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби Законом № 2232-XII та Положенням № 1317 не передбачені.

Тому, з урахуванням приписів статті 6 КАС України судом першої інстанції обґрунтовано зауважено щодо необхідності надання правової оцінки діям відповідача щодо розгляду рапорту позивача від 17.01.2024 про звільнення з військової служби із застосуванням Закону України "Про звернення громадян".

За змістом статті 20 Закону України "Про звернення громадян" звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення.

Відповідач не надав докази, які підтверджують дотримання вимог зазначеної норми Закону України "Про звернення громадян" під час розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби. Доводи апеляційної скарги відповідача щодо ознайомлення позивача з листом від 29.01.2024 (відповіддю на його рапорт) його безпосереднім командиром не підтверджені жодними доказами у справі.

Слід звернути увагу, що доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують позицію суду першої інстанції про те, що порушення позивачем порядку подання рапорту, встановленого Законом № 2232-XII та Положенням № 1317, не звільняє відповідача від обов`язку щодо розгляду зазначеного рапорту та надання відповіді про результати такого розгляду.

Відтак, в ході апеляційного розгляду справи відповідачем не доведена правомірність його дій щодо розгляду рапорта позивача від 17.01.2024 про звільнення з військової служби.

Однак, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги позивача щодо наявності підстав для зобов`язання відповідача прийняти рішення про його звільнення з військової служби, колегія суддів вказує на наступне.

Наказом Міністерства оборони України №170 від 10.04.2009, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454, було затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Інструкція №170), яка визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення №1153.

Підпунктом першим пункту 1.5 Інструкції №170 визначено, що для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини), оформляються : 1) Подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (далі - План переміщення на посади) (додаток 16) : на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу щодо: призначення на посади; переміщення; звільнення з військової служби; залишення на військовій службі понад граничний вік; прикомандирування до Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи місцевих рад у разі обрання їх на виборні посади, на яких вони працюватимуть на постійній основі, із залишенням на військовій службі; направлення до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, розвідувальних органів та державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, а також Державної спеціальної служби зв`язку та захисту інформації України (далі - інших військових формувань) для дальшого проходження військової служби з виключенням зі списків особового складу Збройних Сил України; на військовослужбовців військової служби за контрактом щодо: направлення у складі військових підрозділів для участі у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки як національний контингент, як національнийя законної сили цим рішенням суду.

Пунктом 14.10 розділу ХІV Інструкції №170 передбачено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Визначена нормативно-правовим актом вимога щодо надання оригіналів доказів для звільнення є законною та передбачена для уникнення будь-яких сумнівів стосовно справжності документів.

Необхідно врахувати, що свідоцтво про народження видається в одному екземплярі і є документом, що засвідчує факт реєстрації народження дитини та підтверджує громадянство України особи віком до 16 років. У разі необхідності пред`явлення його оригіналу такий надається виключно для огляду, а не вилучається шляхом подання його до заяви (клопотання).

Вимога відповідача стосовно надання нотаріально завірених документів, які надають право на звільнення з військової служби положенням вище приведеної Інструкції не суперечить. Таким чином, відповідач мав легітимні підстави запропонувати позивачеві надати документи, або належним чином засвідчені їх копії, з метою перевірки підстав звільнення, а також пересвідчитись у відповідності поданих документів оригіналам.

Зважаючи на те, що позивачем при поданні рапорту про звільнення, не було підтверджено наявність у нього оригіналів таких документів, в тому числі, шляхом завірення копій відповідно до Закону України "Про нотаріат", ним не було дотримано вимог абзацу 3 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170.

Так, положеннями пункту 10 частини 2 статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Тобто, визначальним для суду при вирішенні адміністративного спору є встановлення наявності чи відсутності порушеного прав позивача діями, бездіяльністю чи рішенням відповідача.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Тобто поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" має один і той же зміст.

Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідач не розглянув подані позивачем документи та не прийняв жодного рішення за результатом їх розгляду.

За встановлених у справі обставин, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що з метою захисту права позивача на належний розгляд його рапорту необхідно зобов`язати відповідача розглянути рапорт позивача від 17.01.2024 про звільнення з військової служби з дотриманням відповідних приписів Закону № 2232-XII та Положення № 1317, що вказує на передчасність вимоги апелянта про зобов`язання відповідача прийняти рішення про його звільнення з військової служби.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційних скаргах обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційних скарг, у зв`язку з чим відсутні підстави для їх задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.1 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 червня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Курко О. П. Боровицький О. А.