Справа № 640/8763/20
Суддя: Діска А.Б.
Дата ухвалення: 2024-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2024 року № 640/8763/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої Діски А. Б., розглянувши в спрощеному позовному провадженні в приміщенні суду в місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Національної поліції України, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України №171 по особовому складу від 11.02.2020 в частині звільнення ОСОБА_1 , старшого лейтенанта поліції, старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді рівнозначній тій, яку вона займала до звільнення на підставі наказу №171 по особовому складу від 11.02.2020 з дислокацією у Луганській області;

- стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 12.02.2020 по день фактичного поновлення на службі.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржуваний наказ прийнято відповідачем всупереч положенням чинного законодавства України, чим порушено конституційні гарантії захисту працівників від незаконного звільнення. Так, позивач вказує на те, що за приписами трудового законодавства скорочення посади у зв`язку з реорганізацією (ліквідацією) одного з підрозділів мало передбачати обов`язкову пропозицію про переведення на аналогічну за посадовим окладом та посадовими обов`язками посаду. Водночас, відповідач не запропоновав позивачу жодної вакантної посади.

Крім того, позивач зазначає, що відповідачем порушено переважне право на залишення позивача на службі в поліції при реорганізації, порівняно з іншими поліцейськими, посади яких скорочено, що свідчить про неврахування відповідачем рівня кваліфікації позивача, наявність у неї на утриманні малолітніх дітей та стажу її служби в поліції.

Позивач наголошує, що оскільки звільнення її з посади відбулося з порушенням законодавчо встановленої процедури, а відповідач діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, зокрема не виконав приписи статей 40, 49-2 Кодексу законів про працю України, таке звільнення є незаконним, а позивач має бути поновлена на посаді, рівнозначній тій, яку вона займала до звільнення на підставі оскаржуваного наказу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2020 відкрито провадження в адміністративній справі №640/8763/20, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Національна поліція України у поданому до суду відзиві проти позовних вимог заперечує, вказуючи про їх безпідставність та необґрунтованість. Відповідач вказує, що у спірних правовідносинах має застосовуватися Закон України «Про Національну поліцію» як спеціальне законодавство, а посилання позивача на Кодекс законів про працю України є безпідставним. Так, на думку відповідача, частиною другою статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» при скороченні штатів або проведенні організаційних заходів передбачено право органу державної влади, а не обов`язок призначати поліцейського на іншу посаду. Відтак, відповідачем дотримано процедуру звільнення позивача, а оскаржуваний наказ прийнято відповідно до приписів законодавства, що, на переконання відповідача, свідчить про відсутність підстав для його скасування та задоволення вимог позивача.

У поданій до суду відповіді на відзив Національної поліції України позивач підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити, додатково наголосивши на обґрунтованості позовних вимог та на порушені відповідачем порядку звільнення її зі служби в поліції.

13.12.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» №2825-IX, статтею 1 якого встановлено ліквідувати Окружний адміністративний суд міста Києва.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На виконання Закону України №2825-IX від 13 грудня 2022 року «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» 29.04.2024 до Київського окружного адміністративного надійшла адміністративна справа №640/8763/20.

У зв`язку з вищезазначеними обставинами матеріали адміністративної справи №640/640/8763/20 за результатом автоматизованого розподілу були передані на розгляд судді Діски А.Б.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.05.2024 адміністративну справу №640/8763/20 прийнято до свого провадження суддею Діскою А.Б., розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження).

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Національної поліції України «По особовому складу» від 22.09.2016 №712 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності з 26.09.2016.

Наказом Національної поліції України «По особовому складу» від 13.06.2019 №608 о/с доповнено пункт наказу Національної поліції України «По особовому складу» від 22.09.2016 №712 о/с у частині, що стосується позивача після слів «відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності» доповнено словами «з дислокацією в Луганській області».

Наказом Національної поліції України «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» від 03.12.2019 №1255 реорганізовано Управління забезпечення прав людини, зокрема скорочено 67 посад, у тому числі і посади старших інспекторів з особливих доручень, на якій перебувала позивач, а в новому штаті Управління забезпечення прав людини введено 29 посад.

11.12.2019 позивача проінформовано про скорочення посади, яку обіймала повивач та про можливе наступне звільнення зі служби в поліції згідно з пунктом 4 частини першої статті 77 Закон України «Про Національну поліцію».

Наказом Національної поліції України «По особовому складу» від 11.02.2020 №171 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0009957), старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини, звільнено зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Підставою прийняття зазначеного рішення слугував наказ Національної поліції України від 03.12.2019 №1255.

Вважаючи наказ від 11.02.2020 №171 о/с протиправним, а своє звільнення - незаконним, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає настпне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначаються відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580 VIII (далі - Закон № 580-VIII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Частиною першою статті 1 Закону № 580-VIII встановлено, що Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Відповідно до статті 3 Закону № 580-VIII у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Пунктом 2 частини першої статті 65 Закону № 580-VIII передбачено, що переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади, зокрема у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації.

Частинами восьмою та дев`ятою цієї ж статті визначено, що переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення; переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.

Частиною першою-третьою статті 68 Закону № 580-VII встановлено, що у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Матеріали справи підтверджують, що 11.12.2019 позивачу оголошено попередження під особистий підпис відповідно до пункту 1 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» про те, що наказом Національної поліції України від 03 грудня 2019 року №1255 «Про затвердження переліку змін у штатах Національної поліції» посаду, яку позивач обіймав скорочено, та про можливе наступне звільнення зі служби в поліції згідно з пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Суд зауважує, що приписами частини 3 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію України» № 580-VIII гарантована можливість працевлаштування поліцейського в будь-якому органі (закладі, установі) поліції, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, у разі скорочення його посади. Необхідним елементом щодо призначення поліцейського на іншу посаду є його згода.

З системного аналізу вищевказаної норми Закону № 580-VIII вбачається, що надання згоди поліцейської щодо призначення на посаду неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад, які пропонуються йому, з врахуванням критеріїв, визначених приписами даної статті.

Пропозиція усіх наявних вакантних посад є невід`ємним атрибутом належного дотримання процедури звільнення поліцейського з причин скорочення штату у разі реорганізації, в якій визначальними критеріями є досвід роботи, освітній рівень, стан здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.

Відтак, відсутність доказів щодо здійснення пропозиції відповідачем позивачу усіх наявних вакантних посад, з врахуванням критеріїв, вказаних вище, не може бути свідченням дотримання процедури звільнення поліцейського з причин скорочення штатів або проведення організаційних заходів.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 826/14973/16, від 17 квітня 2019 року у спразі № 814/2380/16, від 25 квітня 2019 року у справі № 814/76/17, від 17 липня 2019 року у справі № 814/1893/16, від 22 квітня 2020 року у справі № 814/2551/16, від 23 квітня 2020 року у справі № 822/880/16, від 21 липня 2020 року у справі № 814/139/17, від 16 жовтня 2020 року у справі № 814/2440/16 від 26 травня 2020 року у справі № 814/468/17.

Разом з цим суд зважає на таке.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Нормами спеціального законодавства, а саме статті 68 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що призначення поліцейського, посада якого скорочується, на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції здійснюється за умови можливості його подальшого використання на службі та з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.

В той же час, нормами загального трудового законодавства, а саме статтею 49-2 КЗпП України врегульовано, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, установі, організації.

Таким чином, наведеними нормами врегульовано процедуру призначення поліцейського, посада якого скорочується, на іншу посаду, а також порядок пропонування такої посади.

З огляду на відсутність в Законі України "Про Національну поліцію" спеціальних положень, які регулюють порядок пропонування поліцейському іншої вакантної посади, в даному випадку підлягають застосуванню загальні положення КЗпП України.

Таким чином, необхідність запропонувати працівнику всіх наявних вакансій є не правом, а обов`язком роботодавця.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 160/2868/20.

За приписами частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.

Такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Як свідчать матеріали справи, позивачці не пропонувались посади в будь-якому органі (закладі, установі) поліції з урахуванням її досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків. Вказане підтверджується листом начальника Управління дотримання прав людини Національної поліції України від 25.05.2020 № 685/37/2/01-2020 (а.с. 114) та не заперечується відповідачем у відзиві.

Суд зауважує, що приписами частини третьої статті 68 Закону № 580-VIII гарантована можливість працевлаштування поліцейського в будь-якому органі (закладі, установі) поліції, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, у разі скорочення його посади. Необхідним елементом щодо призначення поліцейського на іншу посаду є його згода.

З системного аналізу вищевказаної норми Закону № 580-VIII вбачається, що надання згоди поліцейського щодо призначення на посаду неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад, які пропонуються йому, з врахуванням критеріїв, визначених приписами даної статті.

Пропозиція усіх наявних вакантних посад є невід`ємним атрибутом належного дотримання процедури звільнення поліцейського з причин скорочення штату у разі реорганізації, в якій визначальними критеріями є досвід роботи, освітній рівень, стан здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.

Відтак, відсутність доказів щодо здійснення пропозиції відповідачем позивачу усіх наявних вакантних посад, з врахуванням критеріїв, вказаних вище, не може бути свідченням дотримання процедури звільнення поліцейського з причин скорочення штатів або проведення організаційних заходів.

Зазначена правова позиція викладена Верховним судом у постанові від 23.05.2024 у справі № 420/11070/22.

Як встановлено вище, позивача звільнено з посади старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

З огляду на зазначене, внаслідок скорочення посади працівник, який її обіймає, може бути звільнений за умови, якщо неможливо його перевести, за його згодою, на іншу роботу.

У свою чергу, під час розгляду справи відповідач не надав до суду доказів, що позивачу пропонувались вакантні посади, які були наявні в інших структурних підрозділах, що входять до складу центрального органу управління Національної поліції України, та які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Також, відповідач не надав суду доказів того, що позивач відмовлявся від запропонованих йому посад в інших структурних підрозділах, що входять до складу центрального органу управління Національної поліції України.

Суд зазначає, що лише відмова особи від запропонованої посади дає підстави для звільнення поліцейського у зв`язку зі скороченням штатів.

Формою волевиявлення поліцейського на призначення на іншу посаду є надання згоди. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, тобто ініціатива керівництва.

Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом надання згоди на ініціативу керівництва щодо іншої посади. У випадку, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад виникають підстави для застосування пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «про Національну поліцію» щодо звільнення поліцейського зі служби в поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Таким чином, Кодекс законів про працю України передбачає порядок звільнення працівників, яким мають керуватися роботодавці, оскільки саме вони є ініціаторами розірвання трудових відносин за скороченням штату. Отже, саме на роботодавців покладається обов`язок своєчасного, за два місяці, повідомлення працівника про звільнення, про наявні вакансії та запропонувати їм роботу, за наявності таких, а також встановити наявність у працівників переважного права на залишення на роботі та наявність визначених в законодавстві підстав для застосування цього переважного права (якщо кваліфікація та продуктивність праці таких працівників однакова).

Для виявлення працівників, які мають переважне право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки в довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен був з`ясовувати сам роботодавець, приймаючи відповідне рішення.

Суд зауважує, що відповідач не надав доказів проведення порівняння кваліфікації та досягнень у службовій діяльності позивача з іншими поліцейськими, які були залишені на службі в поліції внаслідок або скорочення штатів, або переведені на рівнозначні посади, з метою встановлення переважного права на залишення на службі в поліції, передбаченого частиною п`ятою статті 68 Закону України «Про Національну поліцію».

Докази, які б свідчили про невідповідність позивача займаній посаді (акт відповідного службового розслідування, документи, що характеризують позивача з негативної сторони або вказують на низький професійний рівень тощо) у матеріалах справи відсутні, а також не доведено з`ясування перед звільненням обставин наявності переваг щодо залишення/продовження служби, зокрема, відсутня будь-яка оцінка послужного списку, наявність відзнак та заохочень.

Позаяк, з огляду на зазначене, суд визнає необґрунтованими твердження позивача про переважне право для залишення її на роботі, оскільки, як зазначено вище, факт наявності такого право передбачає порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників. Крім того, суд не бере до уваги доводи позивача про успішне проходження нею атестації, оскільки підставою звільнення позивача визначено пункт 4 частини першої статті 77 Закон України «Про Національну поліцію» (скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

На підставі аналізу вищезазначених приписів законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачем не дотримано приписи пункту 1 статті 40 та частин першої-третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо забезпечення гарантованих позивачу прав на сприяння у збереженні роботи та дотримання процедури його вивільнення.

З урахуванням зазначеного, наказ Національної поліції України «По особовому складу» від 11.02.2020 №171 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 , старшого лейтенанта поліції, старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України, зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Під незаконним звільненням слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, встановленого законом.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як способу відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ураховуючи положення частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 Кодексу законів про працю України, а тому, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

У постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №804/958/16 зазначено, що з аналізу статті 235 КЗпП України вбачається, що у разі встановлення незаконного звільнення суд обмежений правами щодо поновлення такого працівника на посаді, а саме, суд може поновити таку особу лише на роботі, з якої працівника було звільнено.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 11.02.2021 року у справі № 640/21065/18, від 27.04.2021 року у справі № 826/8332/17, від 31.05.2021 року у справі № 840/3202/18, від 20.01.2021 року у справі №640/18679/18, від 25.02.2021 року у справі № 820/292/17.

Відтак, позов у частині поновлення позивача на посаді рівнозначній тій, яку вона займала до звільнення на підставі наказу №171 по особовому складу від 11.02.2020 з дислокацією у Луганській області, задоволенню не підлягає.

З огляду на зазначене, з метою відновлення порушеного права позивача на працю, враховуючи незаконність її звільнення, суд дійшов висновку про те, що позивача належить поновити на посаді, яку вона обіймала на момент звільнення, а саме на посаді старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України, з 12 лютого 2020 року.

У частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100).

Із пункту 5 Порядку №100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку №100).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку №100 середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Суд встановив, що позивача звільнено 11 лютого 2020 року (останній робочий день), відповідно, сума виплат за два календарні місяці роботи, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна обчислюватись виходячи з виплат за грудень 2019 року та січень 2020 року.

Так, відповідно до наявної в матеріалах справи довідки від 25.05.2020 №29/5-268, виданої Національною поліцією України, заробітна плата позивача за грудень 2019 року складає 26768,08 грн, за січень 2020 року 14561,38 грн; середньоденна заробітна плата складає 666,60 грн. (26768,08 грн. + 14561, 38 грн. /62 дні (сумарно число днів за останні два календарних місяці)).

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, у даному випадку з 12 лютого 2020 року по 30 серпня 2024 року.

На підставі листів Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу» суд встановив, що кількість робочих днів за період з 12 лютого 2020 року по 30 серпня 2024 року становить 1662 дні.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачу за час вимушеного прогулу за вказаний вище період становить 1107889,2 грн. (666, 60 грн х 1662 дні), який підлягає стягненню з відповідача, юридичної особи публічного права, з яким позивач перебував у безпосередніх трудових відносинах.

При цьому сума обов`язкових податків і зборів підлягає нарахуванню та утриманню під час виконання судового рішення.

Щодо вимог позивача про зобов`язання Національної поліції України стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 лютого 2020 року по день фактичного поновлення на службі, суд звертає увагу на таке.

Як вже зазначалося судом, згідно з частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, у даному випадку з 12.02.2020 по 30.08.2024.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, а саме: з 12.02.2020 року по день фактичного поновлення на службі не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача.

На думку суду, відповідач не довів правомірність звільнення позивача та прийняття оскаржуваного наказу з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Суд також зазначає, що відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Тому рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, слід звернути до негайного виконання.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць становить 20664,6 грн (666, 60 грн. х 31 день).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 241-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України №171 по особовому складу від 11 лютого 2020 року в частині звільнення ОСОБА_1 , старшого лейтенанта поліції, старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України.

Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України, з 12 лютого 2020 року.

Стягнути з Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1107889,2 грн. (один мільйон сто сім тисяч вісімсот вісімдесят дев`ять гривень 20 копійок).

В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць у розмірі 20664,6 грн (двадцять тисяч шістсот шістдесят чотири гривні 60 копійок).

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Діска А.Б.