Справа № 420/4862/24
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2024-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/4862/24

Перша інстанція: суддя Юхтенко Л.Р.,

повний текст судового рішення

складено 05.06.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі ВЧ) та просив:

- визнати протиправними дії ВЧ щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні;

- зобов`язати ВЧ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільнені за період з 30.07.2022р. по 20.12.2023р..

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії ВЧ щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні.

Стягнуто з ВЧ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку остаточного розрахунку при звільненні в розмірі 13191,92 грн. (тринадцять тисяч сто дев`яносто одна гривня 92 копійки), з урахуванням обов`язкових відрахувань.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду в частині відмови, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у цій частині.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, з урахуванням наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу в ВЧ та відповідно до витягу з наказу командира ВЧ (по стройовій частині) від 28.01.2022 року №18 припинено контракт про проходження військової служби в Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас.

Згідно з розрахунку грошового забезпечення за січень 2022 року при звільненні підполковника ОСОБА_1 , наданого відповідачем, з 28 січня 2022 року позивачу виплачено 284023,31 грн.

У позовній заяві представник позивача зазначив, що одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 24 (двадцять чотири) роки служби у розмірі 224937 гривень 00 копійок та компенсація за 98 календарних невикористаних днів додаткової відпустки у загальному розмірі 284023,31 грн. позивачу виплачені лише 03.02.2022р.; грошова компенсація за недотримане речове майно при звільненні у розмір 48514,70 грн. позивачу виплачена лише 24.06.2022р.; компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки у розмірі 27695.37 грн. виплачена 23.02.2023р., індексація грошового забезпечення за період з січня 2016 року по лютий 2018 року у розмірі 3819,54 грн. з встановленим базовим місяцем січень 2016 року, надійшли лише 08.12.2022 р.

Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру судових рішень суд встановив, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2023 року у справі №420/18254/22, зміненим постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2023 р., визнано протиправною бездіяльність ВЧ щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Зобов`язано ВЧ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 січня 2022 року по 29 липня 2022 року у розмірі 3822,17 грн. (три тисячі вісімсот двадцять дві гривні 17 коп.).".

На виконання Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2023 р. на картковий рахунок позивача були зараховані 16.06.2023р. у розмірі 3076,85 грн.

Також, відповідно до даних з Єдиного державного реєстру судових рішень суд встановив, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.03.2023 у справі №420/1131/23 визнано протиправною бездіяльність ВЧ щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018 року включно, із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року. Зобов`язано ВЧ здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018 року включно, із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум.

Рішення суду набрало законної сили із прийняттям постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2023 р. у справі №420/1131/23, якою рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2023 року залишено без змін.

Суд встановив, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2023 року у справі №420/1131/23 кошти були зараховані 18.09.2023р. у розмірі 906,45 грн. та 21.12.2023р. у розмірі 72014,82 грн.

Оскільки позивача було звільнено 28.01.2022 року, а останню виплату відповідачем було здійснено 21.12.2023 року, то відповідачем порушено права позивача щодо несвоєчасного повного розрахунку при звільненні. При цьому, оскільки питання щодо виплати середнього заробітку за період з 29.01.2022р. по 29.07.2022 року було вирішено в межах справи №420/18254/22, позивач звернувся до суду з даним позовом з вимогами за період з 30.07.2022р. по 20.12.2023р..

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції врахував зміни до ч.1 ст.117 КЗпП, що відбулись 01.07.2022 року, відповідно до яких статтю викладено у наступній редакції: "у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців" та зазначив, що виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення належна позивачу має складати: 131919,21 грн *10 % = 13191,92 грн.

Колегія суддів частково погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що частково відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991р. №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).

Статтею 1 Закону №2011-XII встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою, третьою статті 9 Закону №2011-ХІІ обумовлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України Військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008 встановлено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Слід зауважити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільнені військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані КЗпП України, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішення питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено Верховним Судом у постановах від 10.05.2019 у справі №П/811/276/16, від 31.10.2019 у справі № 828/598/17, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, позивача з 28.01.2022 року було виключено зі списків особового складу та знято із усіх видів забезпечення.

Питання щодо виплати середнього заробітку за період з 29.01.2022р. по 29.07.2022 року було вирішено в межах справи №420/18254/22.

При цьому, у день звільнення відповідач не виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення, а остаточну виплату на виконання судового рішення, відповідачем здійснено, зокрема, 21.12.2023 року у сумі 72014,82 грн, що підтверджується відповідною випискою з карткового рахунку позивача, та не заперечується відповідачем по справі.

Отже, відповідачем не виплачено працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, як це передбачено ст.117 КЗпП, натомість, остаточний розрахунок з позивачем був проведений не в день звільнення з військової служби), а лише 21.12.2023 року, що відповідно свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні.

При цьому, апеляційний суд враховує, що з 19.07.2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022 року, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Зазначена стаття зазнала змін до виникнення спірних правовідносин між позивачем та відповідачем (21.12.2023 року день повного розрахунку з позивачем).

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню за шість місяців, тобто за період з 30.07.2022р. по 30.01.2023 року.

Разом з тим, апеляційний суд вважає необґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції щодо застосування критеріїв, які слід враховувати при обчисленні розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України посилаючись на правові позиції Верховного Суду за 2019-2020 роки.

Так, як зазначалось вище, з 19.07.2022 року законодавцем було внесено зміни до статті 117 КЗпП України та встановлене обмеження щодо розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні шестимісячним терміном. Тобто, після прийняття таких законодавчих обмежень, застосування механізму істотності частки є недоцільним, а вказані судом 1-ї інстанції правові позиції Верховного Суду не є релевантними у справних правовідносинах, оскільки ґрунтуються на попередній редакції КЗпП України.

Як вже зазначалось вище, період, за який належить обчислити відшкодування, становить з 30.07.2022 (дата, наступна за датою, до якої відповідач уже виплатив позивачу середній заробіток за затримку розрахунку при звільнення) до 30.01.2023 року, тобто 185 днів.

Відповідно до відомості про застраховану особу Форми Ок-5 та довідки про доходи, у листопаді 2021 року позивачу нараховано 18744,75 грн, у грудні 2021 року 25228,75 грн.

Отже середньоденне грошове забезпечення позивача складає 720,87 грн. ((18744,75 грн. + 25228,75 грн.) / 61 день).

Таким чином, апеляційний суд вважає, що середній заробіток позивача за період з 30.07.2022 року по 30.01.2023 року становить 133360,95 грн (185 х 720,87).

Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно права позивача на відшкодування середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та періоду такого відшкодування, однак дійшов помилкового висновку при обчисленні суми середнього заробітку.

З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції частково неправильно надана оцінка фактичним обставинам справи та допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення підлягає зміні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини у наступній редакції:

«Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.07.2022 по 30.01.2023 року у сумі 133 360,95 гривень відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді А.В. Бойко О.А. Шевчук