Справа № 461/6573/24
Суддя: Волоско І. Р.
Дата ухвалення: 2024-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №461/6573/24
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 серпня 2024 року Галицький районний суд м. Львова
в складі: головуючої судді Волоско І.Р.
секретар судового засідання Старовецька С.І.
за участю: позивача ОСОБА_1
представника позивача Юрчака В.В.
представника відповідача Лубоцького Б.
ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом до Львівської митниці Державної митної служби України про скасування постанови у справі про порушення митних правил.
Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали. Окремо зазначили про те, що в першу чергу вважають, що такий розмір штрафу не відповідає дійсній вартості відповідного товару, оскільки згідно Фактури № МО 1266/06 від 11.06.2024 року вартість товару становить 12 909,60 польських злотих, що станом на день ввезення товару на митну територію України (26.06.2024) становило 130 770,37 грн., згідно з офіційним курсом НБУ станом на 26.06.2024 1 польський злотий = 10,1297 грн. В цій ситуації вартість товару на момент ввезення товару на митну територію України становила 3 003,45 євро. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 374 МК України, справжня вартість незадекларованого товару на момент його ввезення становила 2 503,45 євро або 109 012,73 грн. Звертають увагу на те, що незадекларована вартість ввезеного товару насправді є втричі меншою за визначену висновком СЛЕД Держмитслужби, тобто якби Митниця і могла накласти штраф на позивача, то лише в розмірі 32 703,81 грн. замість штрафу у розмірі 92 857,81 грн.
Представник відповідача Львівської митниці Лубоцький Б. проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Вважає, що ОСОБА_1 правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення митних правил та накладено адміністративне стягнення, а тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, керуючись принципами верховенства права та законності, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів в їх сукупності, які є у справі, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади і їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень і в спосіб, передбачений Конституцією і законами України.
Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 1 статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, 26.06.2024 року близько 15 год. 30 хв. гр. України ОСОБА_2 поверталася з приватної поїздки в якості водія транспортного засобу марки «MITSUBISHI" модель "LANCER" р/н НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , через п/п Корчова-Краківець м/п "Краковець" Львівської митниці в напрямку в`їзд в Україну, обравши для слідування смугу спрощеного митного контролю позначену символами «зелений коридор», чим своїми діями заявила про відсутність у неї будь-яких товарів, які підлягають обов`язковому декларуванню та оподаткуванню або які належать до категорії товарів, на переміщення яких через митний кордон України встановлені заборони чи обмеження. Під час проведення візуального огляду вказаного транспортного засобу виникла підозра, що в ньому наявні предмети або товари, які обмежені або заборонені до ввезення громадянами на митну територію України, або в обсягах, що перевищують неоподатковувану норму переміщення через митний кордон України.
Автомобіль було переведено зі смуги спрощеного митного контролю в місце поглибленого догляду транспортних засобів та товарів, де під час проведення огляду у багажному відділенні автомобіля окрім особистих речей та товарів які підпадають під неоподатковувану норму, було виявлено товар, який відповідно до ст. 374 МК України перевищує неоподатковану норму переміщення через митний кордон України, а саме: Permanent magnet N38 D60X40 12 шт.; Permanent magnet N42 F300X2 10 шт.; Permanent magnet N35 D70X30 10 шт.; Permanent magnet N42 F100 140 шт.; Permanent magnet N35 D70X40 16 шт.; Permanent magnet N42 F80 100 шт.; Permanent magnet N35 D120X2 105 шт.;».
У своїх письмових поясненнях гр. ОСОБА_2 зазначила, що даний товар її попросили перевезти на митну територію України.
Документів, що підтверджують вартість вказаного товару гр. України ОСОБА_2 до митного контролю не подала.
Таким чином, гр. України ОСОБА_2 вчинила дії щодо недекларування товарів (крім валютних цінностей та товарів, що підпадають під встановлені законодавством заборони та/або обмеження щодо ввезення на митну територію України), що переміщуються через митний кордон України громадянами.
Статтею 486 МК України визначено, що завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.
Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб`єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім цього, в рішенні "Надточій проти України" Європейський Суд з прав людини у справі зазначив, що "положення Митного кодексу безпосередньо поширюються на всіх громадян, які перетинають кордон та регулюють їх поведінку шляхом застосування стягнень (штраф та конфіскація), які є як покаранням, так і стримуванням від порушення. Таким чином, митні правопорушення, які розглядаються, мають ознаки, притаманні "кримінальному обвинуваченню" у значенні статті 6 Конвенції".
Згідно з рішенням Європейського Суду з прав людини у справі "Авшар проти Туреччини" в оцінці доказів суд встановив стандарт доказування "поза розумним сумнівом". Таке доказування передбачає співіснування досить вагомих, чітких та узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій факту, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.
Отже, в справі про порушення митних правил винуватість особи має бути також доведена поза розумним сумнівом.
Відповідно до ч. 2 ст. 366 Митного кодексу України канал, позначений символами зеленого кольору ("зелений коридор"), призначений для декларування шляхом вчинення дій громадянами, які переміщують через митний кордон України товари в обсягах, що не підлягають оподаткуванню митними платежами та не підпадають під встановлені законодавством заборони або обмеження щодо ввезення на митну територію України або вивезення за межі цієї території і не підлягають письмовому декларуванню.
Відповідно до ч.4 ст.366 Митного кодексу України громадянин самостійно обирає відповідний канал ("зелений коридор" або "червоний коридор") для проходження митного контролю за двоканальною системою.
Відповідно до ч.5. ст. 366 Митного кодексу України початок проходження (проїзду транспортними засобами особистого користування) громадянином каналом, позначеним символами зеленого кольору ("зелений коридор"), є декларуванням шляхом вчинення дій цим громадянином про те, що переміщувані ним через митний кордон України товари не підлягають письмовому декларуванню, оподаткуванню митними платежами, не підпадають під встановлені законодавством заборони та/або обмеження щодо ввезення на митну територію України або вивезення за межі цієї території. Таке декларування свідчить про факти, що мають юридичне значення.
Частиною 6 ст. 366 Митного кодексу України визначено, що громадяни, які проходять (проїжджають транспортними засобами особистого користування) через "зелений коридор", звільняються від подання письмової митної декларації. Звільнення від подання письмової митної декларації не означає звільнення від обов`язку дотримання порядку переміщення товарів через митний кордон України та від адміністративної відповідальності за порушення митних правил, передбачених цим Кодексом.
Положення ч.1 ст. 374 Митного кодексу України визначають, що товари (за винятком підакцизних), сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 1000 євро, що ввозяться громадянами на митну територію України у ручній поклажі та/або у супроводжуваному багажі через пункти пропуску через державний кордон України, відкриті для повітряного сполучення, та товари (крім підакцизних), сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 500 євро та сумарна вага яких не перевищує 50 кг, що ввозяться громадянами на митну територію України у ручній поклажі та/або у супроводжуваному багажі через інші, ніж відкриті для повітряного сполучення, пункти пропуску через державний кордон України, не підлягають письмовому декларуванню (за винятком товарів, на які відповідно до статті 197 цього Кодексу встановлено обмеження щодо переміщення громадянами через митний кордон України, і випадків, передбачених частиною другою цієї статті) та не є об`єктами оподаткування митними платежами.
Суд встановив, що гр. України ОСОБА_2 вчинила дії щодо недекларування товарів (крім валютних цінностей та товарів, що підпадають під встановлені законодавством заборони та/або обмеження щодо ввезення на митну територію України), що переміщуються через митний кордон України громадянами.
Зазначені дії мають ознаки порушення митних правил, передбаченого частиною 2 статті 471 Митного кодексу України.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що Львівською митницею правомірно притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення митних правил за ч. 2 ст. 471 Митного кодексу України.
Разом з цим, санкція ч. 2 ст.471 МК України передбачає накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу розміром 30 відсотків вартості товарів.
Відтак, розмір штрафу покладається в основу рішення суб`єкта владних повноважень, постанова носить обов`язковий характер, підлягає безумовному виконанню, є виконавчим документом та відповідно від встановлення митної вартості переміщуваних речей залежить розмір міри відповідальності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, а також розмір розмитнення товару.
Отже, розмір штрафу визначено виходячи із частки 30 відсотків від 309526,05 грн., внаслідок чого на позивача накладено штраф у розмірі 92 857,81 грн.
Оцінюючи доводи учасників процесу щодо вартості товарів визначеної митним органом, суд виходить з наступного.
Нормами ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема і висновком експерта.
Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 357 Митного кодексу України, дослідження (аналізи, експертизи) проводяться експертами спеціалізованого органу з питань експертизи та досліджень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, чи його відокремленого підрозділу або інших експертних установ (організацій), призначених митним органом. Зазначені дослідження (аналізи, експертизи) проводяться з метою забезпечення здійснення митного контролю та митного оформлення і не є судовими експертизами. Призначення дослідження (аналізу, експертизи) в інших установах (організаціях) допускається лише у разі неможливості проведення дослідження (аналізу, експертизи) спеціалізованим органом з питань експертизи та досліджень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, чи його відокремленим підрозділом або за заявою декларанта чи уповноваженої ним особи для підтвердження чи спростування результатів проведеного дослідження (аналізу, експертизи).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 515 Митного кодексу України, експертиза призначається, якщо для з`ясування питань, що виникають у справі про порушення митних правил, виникла потреба у спеціальних знаннях з окремих галузей науки, техніки, мистецтва, релігії тощо. Зазначена експертиза не є судовою експертизою. Експертиза проводиться експертами спеціалізованого органу з питань експертизи та досліджень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, його відокремлених підрозділів та інших установ або окремими спеціалістами, які призначаються посадовою особою митного органу, у провадженні якої знаходиться справа про порушення митних правил. Особа, щодо якої порушено зазначену справу, має право на проведення за її рахунок незалежної експертизи.
Цілком логічною та обґрунтованою виглядає позиція позивача, який не ініціював питання проведення незалежної експертизи, з огляду на наявність документа, який встановлює фактичну вартість товару, адже саме такий документ фіксує точну вартість конкретного товару.
Водночас, оцінюючи доводи сторін щодо підстав та порядку призначення експертного дослідження, суд підкреслює, що він не ставить під сумнів повноваження митного органу на проведення і призначення відповідного дослідження. У даному випадку предметом дослідження є саме об`єктивність відповідного висновку.
Разом з тим, в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження та не спростовані наступні обставини, а також доводи сторони позивача, які безпосередньо впливають на об`єктивність висновку експерта.
Так, у висновку СЛЕД Держмитслужби зазначено, що огляд товарів проводився вибірково за місцем його зберігання на складі Львівської митниці.
Отже, основою для проведення експертизи був не відібраний у спеціальному порядку товар, кожен з яких був би достатнім для проведення дослідження, а експертиза проводилась на підставі огляду випадково відібраних товарів.
При цьому, доводи відповідача з цього приводу зводяться до того, що митний орган у цьому потреб не вбачав.
Постановою ВС від 07.12.2022 у справі № 200/6156/20-а передбачено право надавати заперечення щодо висновків органу державної фіскальної служби та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів».
Зазначену правову позицію висловлено також Верховним Судом в постановах від 28.05.2019 року у справі № 816/2023/15, від 26.03.2019 року у справі № 812/8245/13-а, від 19.06.2018 року у справі № 826/7704/16, яка згідно ч. 5 ст. 242 КАС України є обов`язковою для врахування судом при виборі і застосуванні до спірних правовідносин.
Згідно зі ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням (ст.486 МК України).
За положеннями п.3 ч.1 ст.8 МК України, державна митна справа здійснюється на основі принципів законності та презумпції невинуватості.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно ч.1 ст.79 КАС України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
В ході судового розгляду позивач надав суду докази на підтвердження вартості товару - фактуру № МО 1266/06 від 11.06.2024 року, згідно якої вартість товару становить 12 909,60 польських злотих, що станом на день ввезення товару на митну територію України (26.06.2024) становило 130 770,37 грн.; згідно з офіційним курсом НБУ станом на 26.06.2024 1 польський злотий = 10,1297 грн.
В цій ситуації вартість товару на момент ввезення товару на митну територію України становила 3 003,45 євро.
Виходячи з приписів ч. 1 ст. 374 МК України, справжня вартість незадекларованого товару на момент його ввезення становила 2 503,45 євро або 109 012,73 грн.
Згідно ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Долучена позивачем фактура № МО 1266/06 від 11.06.2024 року містить інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідачем не наведено жодних міркувань стосовно змісту самого рахунку-фактури та його реквізитів як документу.
Враховуючи вищезаначене, суд бере до уваги долучену позивачем рахунок-фактуру, що узгоджується зі ст. 79 КАС України.
Наведене свідчить про те, що вартість товару на момент ввезення товару на митну територію України становила 3 003,45 євро.
Виходячи з приписів ч. 1 ст. 374 МК України, вартість незадекларованого товару на момент його ввезення становила 2 503,45 євро, що становить 109 012,73 грн.
Таким чином, до позивача слід було застосувати стягнення у виді штрафу у розмірі 32 703,81 грн. замість штрафу у розмірі 92 857,81 грн.
Рішеням ЄСПЛ "Краєва проти України" надано право судам у справах про порушення митних правил застосовувати дискрецію щодо міри покарання в разі встановлення вини, з урахуванням ступеню вини, майнового стану правопорушеника та знаходити справедливий баланс між публічним інтересом і ступенем втручання у право мирного володіння майном.
Судом встановлено, що позивач є пенсіонеркою 1963 року народження, у неї наявне пенсійне посвідчення серії НОМЕР_4 (№ НОМЕР_5 ) від 07.08.2019, окрім цього позивач - особа з інвалідністю І «Б» групи, що підтверджується Довідкою до акту огляду медико соціальною експертною комісією №836729 від 12.04.2019 року.
Окрім цього, позивач хворіє на онкологічне захворювання, через що змушена перебувати на постійному лікуванні, зокрема, проходити гормонотепарію. Зазначена обставина підтверджується Довідкою із КЗ ЛОР «Львівський онкологічний регіональний лікувально-діагностичний центр». Згідно із вказаною довідкою позивачка перебувала у діагностичному центрі на лікуванні з 04.03.2019 року по 19.07.2024 року і їй надалі рекомендовано продовжувати лікування.
Суд також враховує обсяг товару, який ввозився, і той факт, що такий ввозився без ознак приховування.
Оскільки об`єктивно встановлено, що вартість переміщуваного через митний кордон товару становить 109 012,73 грн., відтак ромір штрафу становить 32 703,81 грн, який не буде надмірним тягарем для позивача та буде справедливим балансом між публічним інтересом і ступенем втручання у право мирного володіння майном і відповідатиме фактично встановленим обствианм справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до Львівської митниці підлягає до часткового задоволення.
Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, то відповідно до вимог ст. 139 КАС України, витрати по сплаті судового збору необхідно компенсувати за рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 264, 266, 471 Митного кодексу України, ст.ст.9, 21, 72-78, 90, 121, 123, 139, 205, 241, 246, 250, 251, 286 КАС України, суд
адміністративний позов задовольнити частково.
Судові витрати компенсувати за рахунок держави.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.Р.Волоско