Справа № 160/14119/22
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2024-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 вересня 2024 року м. Дніпросправа № 160/14119/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Юрко І.В., Чабаненко С.В., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної установи "Криворізька установа виконання покарань (№3)" на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2022 року в адміністративній справі №160/14119/22 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Криворізька установа виконання покарань (№3)" про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "Криворізька установа виконання покарань (№3)", в якому просив:

- визнати протиправними дії (бездіяльність) ДУ «Криворізька установа виконання покарань (№3)» щодо не проведення йому повного розрахунку при звільненні невиплату в день звільнення (06.09.2022 р. додаткової винагороди, встановленої Постановою КМУ від 28.02.2022 р. №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в розмірі до 30000 грн. пропорційно в розрахунку за місяць, за період з 24.02.2022 р. по 31.05.2022 р.;

- зобов`язати ДУ «Криворізька установа виконання покарань (№3)» здійснити нарахування та виплату йому додаткової винагороди, встановленої Постановою КМУ від 28.02.2022 р. №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 24.02.2022 р. по 31.05.2022 р. в розмірі до 30 000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць;

- стягнути з ДУ «Криворізька установа виконання покарань (№3)» середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплату грошового забезпечення) на його користь за період з 07.09.2022 р. по день фактичного розрахунку.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2022 року позовні вимоги задоволено частково, а саме суд:

Визнав протиправною бездіяльність Державної установи "Криворізька установа виконання покарань (№3)" щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн. щомісячно, передбаченою Постановою КМУ №168 від 28.02.2022 року, за період з 11.03.2022 року до 31.05.2022 року.

Зобов`язав Державну установу "Криворізька установа виконання покарань (№3)" здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн. щомісячно, передбаченою Постановою КМУ №168 від 28.02.2022 року, за період з 11.03.2022 року до 31.05.2022 року, з урахуванням фактично виплачених сум додаткової винагороди.

У задоволенні іншої частини позовної заяви відмовив.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки при проведенні повного розрахунку при звільненні згідно ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом було встановлено протиправність дій (бездіяльності) відповідача щодо не виплати йому в день звільнення в повному обсязі додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн. щомісячно, передбаченою постановою КМУ №168.

В задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні згідно ст. 116, 117 КЗпП України, судом відмовлено через передчасність, обґрунтовуючи тим, що у відповідача наявні обов`язки нарахувати та виплатити зазначену винагороду у належному розмірі за період з 11.03.2022 р. по 31.05.2022 р. та відсутність сплати такої суми на момент розгляду цієї справи.

Так, позовна вимога про стягнення середнього заробітку згідно ст. 116, 117 КЗпП України, як міри відповідальності роботодавця за затримку в розрахунку при звільненні, є похідною від позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині не виплати в день звільнення всіх належних працівнику сум, пов`язаною з цією позовною вимогою причино- наслідковим зв`язком.

А тому вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні не може бути передчасно заявленою.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд вийшов за межі позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 30 000 гривень щомісячно, передбаченою Постановою КМУ № 168 (в редакції від 28.02.2022р.), за період з 11.03.2022 р. по 31.05.2022 р., з урахуванням фактично виплачених сум додаткової винагороди, хоча такі вимоги позивачем не були заявлені.

Також, суд залишив поза увагою вимогу про залучення до участі у даній справі Міністерство юстиції України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Суд не в повному обсязі з`ясував обставини справи та зробив не правильний висновок про те, що постановою № 168 у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, було передбачено виплату додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн. щомісячно, таке твердження суду також не відповідає змісту зазначених правових норм в позовній заяві позивача.

Наведений висновок суду першої інстанції є хибним та таким, що грунтується на неактуальній редакції постанови № 168, яка помилково була застосована судом першої інстанції на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, право на отримання особою рядового чи начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України додаткової винагороди відповідно до постанови № 168 та її розмір залежить від розташування місця несення служби (органів і установ Служби) та фактичного часу безпосереднього несення служби цією особою.

Отже, положення постанови № 168 діють в період воєнного стану та спрямовані на стимулювання військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських на виконання своїх обов`язків в умовах посиленого графіку несення служби або суттєвої зміни умов несення служби.

У зв`язку з цим, абзацом 3 пункту 1 постанови № 168 передбачено, що виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників), які у свою чергу володіють даними щодо реального навантаження під час воєнного стану на персонал чи особовий склад підлеглих підрозділів чи структур.

Враховуючи зазначені вище правові норми з урахуванням внесених у подальшому змін, на період дії воєнного стану в Україні особам рядового та начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках «єПідтримка», зокрема в Дніпропетровській області з 11.03.2022р. по 31.05.2022р. було передбачено виплату додаткової винагороди в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць.

Отже, враховуючи зазначені вище змін та календарні дати, від яких такі зміни застосовуються на момент виникнення спірних правовідносин (час звернення позивача до суду 16.09.2022р.), пункт 1 постанови КМУ № 168 повинен застосовуватися у чинній на той час редакції.

Тому, з 11.03.2022р. по 31.05.2022р. на період дії воєнного стану, позивач відповідно до статусу особи рядового складу Державної кримінально-виконавчої Служби, що розташована в межах Дніпропетровської області, мав право на виплату додаткової винагороди в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць.

Для виплати додаткової винагороди відповідно до постанови № 168 та враховуючи роз`яснення начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (листи № 3.3-1385ZE від 23.05.2022р. та № 3.3-2025/Е від 15.08.2022р.), начальником державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» було видано наказ № 162/ОС-22 від 26.05.2022р. та наказ № 255/ОС-22 від 17.08.2022р. «Про виплату додаткової винагороди».

Згідно наказів та на підставі табелів робочого часу, ОСОБА_1 було нараховано та виплачено додаткову винагороду за період починаючи з 11 березня 2022 року по 31 травня 2022 року:

За березень період з 11.03.2022р. по 31.03.2022р. в розмірі 6170,49 грн., за фактичний час несення служби 153 годин, яка розрахована. (30000 грн. (загальна сума додаткової винагороди) / 31 (робочі дні за березень 2022) / 24 години доби =40,33 грн.; 153 години (фактично відпрацьований час) * 40,33 грн. (вартість однієї години роботи за березень 2022 року) = 6170,49 грн.).

За квітень період з 01.04.2022р. по 25.04.2022р. в розмірі 7292,25 грн., за фактичний час несення служби 175 годин, яка розрахована: (30000 грн. (загальна сума додаткової винагороди) / 30 (робочі дні за квітень 2022) / 24 години доби =41,67грн.; 175 години (фактично відпрацьований час) * 41,67 грн. (вартість однієї години роботи за квітень 2022 року) = 7292,25 грн.).

Загальна сума зарахування на особисту платіжну картку позивача після відрахування військового збору 1,5% склала 13260,80 грн., було здійснено 27.05.2022р.

За квітень період з 26.04.2022р. по 30.04.2022 в розмірі 2163,51 грн., за фактичний час несення служби 44 годин.

За травень період з 01.05.2022р. по 31.05.2022р. в розмірі 10374,49 гри., за фактичний час несення служби 218 годин.

Загальна сума зарахування на особисту платіжну картку позивача після відрахування військового збору 1,5% склала 10466,04 грн., було здійснено 19.08.2022,

Скаржник також посилається на лист Міністерства юстиції України №38144/16.3.2/32-22 від 20.05.2022 року в якому міститься роз`яснення застосування Постанови КМУ № 168 (в редакції зі змінами, внесеними постановою КМУ № 793 від 07.07.2022 року).

Також, частина 2 статті 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» встановлено, що служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Кримінально-виконавче законодавство оперує поняттям «проходження служби особами рядового і начальницького складу» (ч.2 ст. 14, ч.2 ст. 22, ч.4 та 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», абз.2 та 10 ч,2 ст. 1, ч.7 ст. 11, ч.І ст. 15, ч.2 ст. 18 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV, дія якого згідно преамбули поширюється на осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України).

Аналіз нормативно-правових актів, зокрема, Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» вказує на те, що до складових поняття «проходження служби» належать: призначення на посади та переміщення по службі; визначення та виконання обов`язків; підготовка, перепідготовка та підвищення кваліфікації; присвоєння та позбавлення військових звань; проведення атестування, надання відпусток, тощо.

Таким чином, «проходження служби» слід розглядати як упорядкування комплексу правовик умов і взаємовідносин в частині реалізації прав та обов`язків, які виникають з моменту призначення на посаду та закінчується з моменту припинення служби.

Отже поняття «несення служби» визначає суспільні відносини, які виникають під час безпосереднього виконання обов`язків особами рядового і начальницького складу, в тому числі у період визначеного часу або у межах правового режиму.

В даному випадку, час несення служби позивача в установі Державної кримінально-виконавчої служби визначається конкретною кількістю робочих годин, протягом яких позивач був при виконанні своїх безпосередніх посадових обов`язків, а саме: у березні 2022 року (починаючи з 11.03.2022р. по 31.03.2022р.) - 153 годин; у квітні 2022 року (з 01.04.2022р. по 30.04.2022р.) - 219 годин; у травні 2022 року (з 01.05.2022р. по 31.05.2022р.) - 218 годин.

Тобто, на даний час відсутні нормативні підстави для проведення перерахунку позивача додаткової винагороди у розмірі 30 000 гривень щомісячно.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до записів з трудової книжки серії НОМЕР_1 з 22.09.1995р. по 06.09.2022р. перебував на службі в Державній кримінально-виконавчій службі України.

Відповідно до витягу з наказу Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» від 06.09.2022р. №276/ОС-22 «Про особовий склад» ОСОБА_1 звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України (за власним бажанням), відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

Під час проходження служби, 22.08.2022р. позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату додаткової винагороди відповідно до п.1 постанови КМУ №168 пропорційно в розрахунку за місяць, від дати початку надання на території Дніпропетровської області допомоги в рамках Програми «єПідтримка» по 31.05.2022р.

Листом «Щодо надання інформації на запит» від 26.08.2022р. №3/4-15/2022-А-15 відповідач повідомив, що загальна сума нарахованої додаткової винагороди позивачу з лютого по травень 2022 року склала 24 088,16 грн., виплачено після відрахування податків та зборів 23 726,84 грн. за періоди:

-з 11.05.2022р. по 31.05.2022р. 6 077,93 грн.;

-з 01.04.2022р. по 25 04.2022р. 7 182,87 грн.

Зарахування було здійснено 27.05.2022р.

-з 26.04.2022р. по 30.04.2022р. 1 805,98 грн;

- з 01.05.2022р. по 31.05.2022р. 8 660,06 грн.

Зарахування було здійснено 19.08.2022р.

Розрахунок додаткової винагороди проведено відповідно до наданих табелів обліку робочого часу.

З відзиву на позовну заяву вбачається, що начальником ДУ «Криворізька установа виконання покарань (№3)» видано накази №162/ОС-22 від 26.05.2022 р. та №255/ОС-22 від 17.08.2022 р. «Про виплату додаткової винагороди», відповідно до Постанови КМУ №168 та враховуючи роз`яснення начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (листи №3.3-1385/Е від 23.05.2022р. та №3.3-2025/Е від 15.08.2022р.). Згідно з наказами та на підставі табелів робочого часу, ОСОБА_1 було нараховано та виплачено додаткову винагороду за період починаючи з 11 березня 2022 року по 31 травня 2022 року, а саме:

- з 11.03.2022р. по 31.03.2022р. в розмірі 6 170,49 грн., за фактичний час несення служби 153 годин, яка розрахована: (30 000 грн. (загальна сума додаткової винагороди) /31 (робочі дні за березень 2022) / 24 години доби =40,33 грн.

153 години (фактично відпрацьований час) х 40,33 грн. (вартість однієї години роботи за березень 2022 року) = 6 170,49 грн.);

- з 01.04.2022р. по 25.04.2022р. в розмірі 7 292,25 грн., за фактичний час несення служби 175 годин, яка розрахована: (30 000 грн. (загальна сума додаткової винагороди) / 30 (робочі дні за квітень 2022) / 24 години доби = 41,67 грн.

175 години (фактично відпрацьований час) х 41,67 грн. (вартість однієї години роботи за квітень 2022 року) = 7 292,25 грн.).

Загальна сума зарахування на особисту платіжну картку позивача після відрахування військового збору 1,5% склала 13 260,80 грн., було здійснено 27.05.2022р.

- з 26.04.2022р. по 30.04.2022р. в розмірі 2 163,51 грн., за фактичний час несення служби 44 годин, яка розрахована: (30 000 грн. (загальна сума додаткової винагороди) /30 (робочі дні за квітень 2022) / 24 години доби = 41,67 грн.

44 години (фактично відпрацьований час) х 41,67 грн. (вартість однієї години роботи за квітень 2022 року) = 1 833,48 грн.);

- з 01.05.2022р. по 31.05.2022р. в розмірі 10 374,49 грн., за фактичний час несення служби 218 годин, яка розрахована: (30 000 грн. (загальна сума додаткової винагороди) /31 (робочі дні за травень 2022) / 24 години доби - 40,33 грн.

218 години (фактично відпрацьований час) х 40,33 грн. (вартість однієї години роботи за травень 2022 року) = 8 791,94 грн.).

Загальна сума зарахування на особисту платіжну картку позивача після відрахування військового збору 1,5% склала 10 466,04 грн., та було здійснено зарахування 19.08.2022р.

Вважаючи протиправними дії (бездіяльність) бездіяльність відповідача щодо не виплати додаткової винагороди, та не проведення повного розрахунку при звільненні позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірним у цій справі є питання розрахунку додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168, на яку позивачка має право.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначені Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005р. № 2713-IV.

Відповідно до ч.1 ст.14 цього Закону до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону (ч.2 ст.14 Закону № 2713-IV).

Відповідно до ч.5 ст.23 Закону № 2713-IV на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (в первинній редакції), установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 5 Постанови № 168 передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування та застосовується з 24.02.2022р.

У подальшому до пункту 1 вказаної постанови вносилися зміни, зокрема, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2022р. № 350 внесені зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022р. № 168, доповнено абзац перший після слів «та поліцейським» словами «а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка».

Згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 22.03.2022р. № 350 вказана постанова набрала чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022р.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 06.03.2022р. № 204-р затверджено перелік адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка» згідно з додатком.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.03.2022р. № 213-р внесені зміни у додаток до розпорядження Кабінету Міністрів України від 06.03.2022р. № 204 «Про затвердження переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога застрахованим особам в рамках Програми «єПідтримка», доповнивши його позицією «Дніпропетровська область».

Отже, Кабінет Міністрів України встановив додаткову винагороду в розмірі 30 000 гривень щомісячно, зокрема, особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка».

Постановою Кабінету Міністрів України № 754 від 01.07.2022р., яка набрала чинності 08.07.2022р. та застосовується з 01.06.2022р., внесені зміни до пункту 1 Постанови № 168, згідно яким в абзаці першому слова «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми єПідтримка» замінено словами «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)»; після слова «щомісячно» доповнено словами «(крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць)».

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022р. №793 внесені, зокрема, такі зміни до постанови №168:

-в абзаці першому пункту 1 постанови слова і цифри додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно замінено словами і цифрами додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць;

- пункт 1 постанови доповнено новим абзацом такого змісту: «Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення»;

- доповнено постанову пунктом 21, яким установлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Надаючи оцінку аргументам відповідача щодо таких понять як «несення» та «проходження служби», суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити те, що вказане питання вже було предметом дослідження Верховним Судом, який у своїй постанові від 02.11.2023р. (справа №160/11851/22) зазначив, що поняття «несення служби», яке зазначено у пункті 1 постанови № 168, тотожні поняттю «проходження служби». Оскільки, законодавством визначено, що особи рядового і начальницького складу, які мають спеціальні звання проходять службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, немає ніяких підстав вважати, що вони службу не несуть.

При цьому, Верховний Суд звернув увагу на те, що положення пункту 1 Постанови № 168 не містять застережень щодо призначення додаткової допомоги виключно особам, які беруть участь в оперативних заходах, несуть варту, в тому числі в нічний час, несуть службу у наряді, тощо.

Тобто, постанова № 168 в редакції від 22.03.2022р. не ставить в залежність отримання додаткової винагороди від залучення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби до виконання завдань та заходів, спрямованих на забезпечення безпеки в умовах воєнного стану.

Суд вважає, що під «несенням служби» слід розуміти лише несення служби в нічний час, виконання завдань в складі оперативної групи, несення вахти, перебування на блокпостах, тощо, оскільки лише вказані види несення служби вказують на особливий характер служби.

Суд зазначає, що законодавство не містить визначення терміну «несення служби» відмінного від загального поняття проходження служби.

Окремі норми «Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018р. № 925/5, не свідчать про наявність такого розмежування понять, а лише вказують, що Порядок визначає різні розміри та порядки обрахунку оплати праці за різні форми несення служби.

Так, статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Цьому визначенню відповідає й поняття грошового забезпечення, що відповідно до закону виплачується за рахунок держави військовослужбовцям, поліцейським, особам рядового і начальницького складу за проходження державної служби особливого характеру.

У первинній редакції постанови Кабінету Міністрів України №168 розмір додаткової винагороди для співробітників ДКВС, крім тих із них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, був визначений у фіксованому розмірі 30000 гривень щомісячно.

Водночас, з урахуванням змін до постанови №168, внесених Кабінетом Міністрів України постановою від 07.07.2022р. №793, розмір цієї додаткової винагороди визначений у граничному розмірі «до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць».

Проте, в обох зазначених постановах Кабінету Міністрів України (№168 і №793) передбачено, що вони набирають чинності з дня їх опублікування та застосовуються з 24 лютого 2022 року.

Частиною першою статті 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп і від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).

Таким чином, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі "Kopecky проти Словаччини" від 28 вересня 2004 року, заява № 44912/98).

Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

Зміст внесених постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022р. №793 змін до постанови №168 в частині визначення розміру додаткової винагороди «до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць» замість « 30000 гривень щомісячно» не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена Урядом «пропорційність» із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у рішенні від 06 квітня 2023 року у зразковій справі №260/3564/22, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2023р.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти беззаперечного висновку, що особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, до яких відноситься позивач, мають право на додаткову винагороду в розмірі 30000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць.

Як вбачається з матеріалів справи, здійснюючи розрахунок додаткової винагороди відповідач виходив з розрахунку відпрацьованих годин.

При цьому, визначаючи суму винагороди яка підлягає виплати відповідач виходив 30000,00 грн. поділеної на кількість календарних днів у відповідному місяці та поділену на кількість годин на добу.

Проте, суд зазначає, що за приписами трудового законодавства, нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу. При шестиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи не може перевищувати 7 годин при тижневій нормі 40 годин, 6 годин при тижневій нормі 36 годин і 4 годин при тижневій нормі 24 години. Надурочні роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів підряд і 120 годин на рік.

Наведений розрахунок відповідача свідчить, що додаткова винагорода, встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022р. № 168 у розмірі сам 30000 грн. виплачується у разі відпрацювання працівником безперервно 24 години на день 7 днів на тиждень на протязі усіх календарних днів на місяць, що прямо суперечить приписам законодавства.

При цьому, відповідно до норм робочого часу у 2022 році передбачено 40 годинний робочий тиждень, а норм тривалості робочого часу в годинах по спірним періодам склала: березень 2022 року 175 годин, квітень 2022 року 168 годин, травень 2022 року 176 годин.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову шляхом: визнання протиправною бездіяльність Державної установи "Криворізька установа виконання покарань (№3)" щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн. щомісячно, передбаченою постановою КМУ №168 від 28.02.2022 року, за період з 11.03.2022 року до 31.05.2022 року; зобов`язання Державну установу "Криворізька установа виконання покарань (№3)" здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн. щомісячно, передбаченою Постановою КМУ №168 від 28.02.2022 року, за період з 11.03.2022 року до 31.05.2022 року, з урахуванням фактично виплачених сум додаткової винагороди.

Щодо рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплату грошового забезпечення) на користь позивача за період з 07.09.2022 р. по день фактичного розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.

При наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для даної справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 120/1196/19-а .

Суд зауважує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на позивача стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.117 КЗпП України як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення.

Така позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 01.03.2018 року у справі № 806/1899/17, від 31.05.2018р. у справі № 823/1023/16, від 26 травня 2020 року у справі № 820/1267/16, та, в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України, враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Положення ст.116, 117 КЗпП України, входять до гл. VII КЗпП України - оплата праці.

Таким чином, приписи ст.116, 117 КЗпП України поширюються та встановлюють обов`язок для роботодавця виплатити компенсацію у разі допущення з їх вини затримки у здійсненні виплат, що пов`язані саме з оплатою праці.

Так, за приписами законодавства, особа, звільнена зі служби, має бути повністю забезпечена грошовим забезпеченням.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені ст. 116 та 117 КЗпП України.

Статтею 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Положеннями ст. 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вказана редакція статті 116, 117 Кодексу законів про працю України набрала законної сили з 19.07.2022р.

Отже, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Проаналізувавши положення статті 117 КЗпП України та висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові у справі №810/451/17 можна відокремити наступні умови, за дотримання яких на правовідносини розповсюджується дія частини другої статті 117 КЗпП України, а саме: 1) наявність спору з роботодавцем (власником, уповноваженим ним органом) про суми, належні працівнику при звільненні; 2) вина того ж роботодавця (власника, уповноваженого ним органу) у несвоєчасній виплаті належних працівникові сум при звільненні;

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За правовою позицією Верховного Суду України, що викладена в справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Такий висновок також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17, від 29.07.2020 року у справі № 1.380.2019.003696, від 15 лютого 2021 року у справі № 580/2499/19, від28 січня 2021 року у справі № 580/2427/19

Так, з матеріалів справи встановлено, що відповідачем при звільненні позивача, останньому не виплачені всі належні суми, адже при розрахунку таких сум відповідачем не були виплачені всі суми грошового забезпечення.

Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачеві середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні.

Підсумовуючи викладене колегія суддів зазначає, що у правовідносинах, що розглядаються у межах цієї справи, вбачається вина роботодавця у несвоєчасному розрахунку із працівником та спір із роботодавцем про належні позивачу суми, які мали бути виплачені у день звільнення.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що оскільки у день звільнення позивача, відповідачем повна виплата належних позивачу сум не була проведена, слід стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Щодо посилання суду на передчасність вимог колегія суддів зазначає наступне.

Так, Верховний Суд уже наголошував у постанові від 21.03.2023р. у справі №640/11699/21 (правовідносини у якій є подібними) на помилковості висновків судів попередніх інстанцій про передчасність позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за статтею 117 КЗпП України, у випадку коли вона заявлена одночасно з вимогою про стягнення з Апарату ВРУ на користь позивачки грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки (сум, які належали позивачці при звільненні).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2023 року справа № 640/2534/21

Колегія суддів також звертає увагу, що Верховний Суд, надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП, неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 30.04.2020р. у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020р. у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021р. у справі № 120/313/20-а.

Так, у постанові від 30.04.2020р. у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції в частині передчасності вимог не ґрунтується на приписах законодавства.

Отже з огляду на норми діючого законодавства та Висновки Верховного суду, суд першої інстанції помилково дійшов до висновку в частині передчасності вимог в цій частині та не застосування до спірних правовідносин положення статті 117 Кодексу законів про працю України.

Щодо визначення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Строк затримки по виплаті належних позивачу сум слід рахувати з 07.09.2022р. оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.

Відповідачем на виконання рішення суду належні суми не виплачена позивачу.

Таким чином, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 07.09.2022р. по день винесення рішення суду у цій справі.

Так, період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28.06.2023р. у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024р. у справі № 560/9586/22, від 22.02.2024р. у справі № 560/831/23, від 29.02.2024р. у справі № 460/42448/22, від 10 квітня 2024 року справа № 360/380/23, від 18 квітня 2024 року справа № 380/4205/23, від 23 травня 2024 року справа № 560/11616/23.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Абзац 3 пункту 2 Порядку №100 визначає, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Так затримка підлягає обмеженню терміном шість місяців з 19.07.2022р., що відповідно становить 184 календарні дні або 6 місяців 0 днів.

Матеріалів справи не містять документального підтвердження розміру середньоденного грошового забезпечення позивача за два місяці, що передували місяцю звільнення.

Отже, суд позбавлений можливості обрахувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.09.2022р. по день винесення рішення суду у цій справі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що належним способом захисту є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплату грошового забезпечення) на його користь за період з 07.09.2022 р. по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців..

Зазначене зумовлює скасування рішення суду в цій частині з частковим задоволення вимог.

Отже, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, прийнято без врахування висновків Верховного суду та не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, тому його постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної установи "Криворізька установа виконання покарань (№3)" залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2022 року в адміністративній справі №160/14119/22 - скасувати в частині відмови в задоволені позовних вимог щодо стягнення з ДУ «Криворізька установа виконання покарань (№3)» середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплату грошового забезпечення) на користь ОСОБА_1 за період з 07.09.2022 р. по день фактичного розрахунку.

Прийняти нове судове рішення у цій частині, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Зобов`язати Державну установу "Криворізька установа виконання покарань (№3)" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 07.09.2022 р. по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко