Справа № 420/25925/23
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2024-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

30 серпня 2024 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Вікторії ХОМ`ЯКОВОЇ, розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом
до Військової частини НОМЕР_1 ,
Військової частини НОМЕР_2
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач-1), в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.12.2015 року по 15.09.2023 року включно,
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.12.2015 року по 15.09.2023 року включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу 195,31 грн. в день.
Провадження у справі відкрито 27.09.2023, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач в 2013-2015 рр. проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , позивача звільнено зі служби, наказом командира №201 від 15.12.2015 позивача виключено з особового складу, знято з усіх видів забезпечення. В період проходження служби позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення, тому 25.11.2019 позивач звернувся з заявою до військової частини НОМЕР_1 з проханням виплатити індексацію грошового забезпечення. Не погоджуючись із виплаченою сумою індексації грошового забезпечення позивач звернувся до суду. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 року у справі №420/1099/20 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 15.12.2015 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) січень 2008 року.
16.09.2023 відповідачем-1 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/1099/20 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 15.12.2015 року у сумі 1097,47 грн. Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 15.12.2015, а крайню виплату відповідачем здійснено 16.09.2023, то відповідачем затримано розрахунок з 16.12.2015 по 15.09.2023 (на 2831 день). Позивач вважає таку несвоєчасну виплату протиправною бездіяльністю, всі належні йому суми грошового забезпечення, індексації мали бути виплачені у день звільнення, просить застосувати норми статті 117 КЗпП, відповідно до якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Сьогодньоденне грошове забезпечення складає: 6054,61 грн. / 31 день = 195,31 грн.
У відзиві на позов, який надійшов 06.11.2023, відповідач-1 (військова частина НОМЕР_1 ) просить відмовити в задоволенні позову. КЗпП України не регулює питання проходження військової служби. Зокрема, стаття 3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. При цьому, положення Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації. Передбачений частини І статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Тобто компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати, а з прийняттям судових рішень, статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що регулюється матеріальними нормами трудового права.
Відповідно до довідки від 02.11.2023 №393 грошове забезпечення позивача складає за жовтень 2015 року 5779,81 грн., за листопад 2015 року 5779,81 грн. Середньоденне грошове забезпечення позивача становить 189,50 грн. . З огляду на зазначене, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 536474,50 грн (189,50 грн. х 2831 днів затримки (період з 15.12.2015 - дата звільнення по 15.09.2023 - дата остаточного розрахунку)). Відповідна компенсація не може перевищувати 6 місяців/182 дні, належна до сплати сума дорівнює 34 489 грн. (189,50 грн. х 182 дні). Проте до цих правовідносин, на думку відповідача слід застосовувати принцип співмірності. Зокрема, істотність частки компенсації за невиплату в повному обсязі грошового забезпечення в порівнянні з середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 1097,47 грн./536 474,50 грн (сума виплаченого грошового забезпечення на виконання рішень суду/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 0,20%. Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,20% складає: 189,50 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 0,20% = 37,90 грн.; 37,90 грн. х 182 = 6897,80 грн. Відповідач-1 вважає, що позивач мав сплатити судовий збір за позовну заяву.
Також відповідач-1 просив залучити військову частину НОМЕР_2 в якості співвідповідача по справі, у зв`язку з тим, що рішенням Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 19.12.2019 військову частину НОМЕР_1 виключено з системи розпорядників бюджетних коштів та зараховано на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_2 . Військова частина НОМЕР_1 станом на день розгляду справи не є розпорядником бюджетних коштів, але наділена повноваженнями видавати відповідні накази про виплату грошового забезпечення. Натомість таким розпорядником є військова частина НОМЕР_2 , а відтак, у разі задоволення позовних вимог, саме військова частина НОМЕР_2 може здійснити відповідні розрахунки з позивачем.
Суд задовольнив клопотання та залучив до розгляду справи військову частину НОМЕР_2 в якості другого відповідача.
Позивач подав суду пояснення, в яких просить стягнути на його користь 136675 грн. 43 коп. середнього заробітку за весь період прострочення.
Від відповідача-2 надійшов відзив, в якому вказує на те, що нова редакція ст. 117 КЗпП пом`якшує відповідальність роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обмежуючи виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку періодом не більш як за шість місяців, саме ця редакція закону має застосовуватися до спірних правовідносин. відповідач-2 навів свій контррозрахунок середнього заробітку. Виходячи із 189,50 грн. середньоденного грошового забезпечення та кількості прострочених днів для виплати компенсації з 16.12.15 - 15.09.23 (2831 днів), сума середнього заробітку складає 536474,50 грн. В порівнянні із визначеною сумою невиплачених коштів (індексація грошового забезпечення 1097,47 грн.) наведена вище сума середнього заробітку не можна вважатися співмірною. За висновками Великої Палати Верховного суду, які зазначені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зменшуючи розмір відшкодування необхідно врахувати істотність частки складових компенсації виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком за затримку розрахунку складає: 1097,47 грн. (сума виплачених коштів) / 536474,50 грн. (середній заробіток за час затримки розрахунку)*100 = 0,20%. Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотної частки 0,20% становить - 189,50 грн. * 0,20%= 0,38 грн. До спірних правовідносин застосовується ст. 117 КЗпП України (в редакції згідно Закону № 2352-ІХ від 01.07.2022) яка має зворотну силу, згідно частини першої якої, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. За 183 календарних днів затримки розрахунку за період з 16.12.2015 по 15.06.2016 - середній заробіток за час затримки складає - 183 дн. * 0,38 грн. = 69,54 грн. а за мінусом податку на доходи та військового збору, сума для зарахування на картковий рахунок позивача складає 69,54 - 12,52 - 1,04 = 55,98 грн.
Згідно ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Оскільки від сторін не надходило клопотання про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає справу в порядку письмового провадження.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд встановив, що предметом спору є відповідальність військової частини за не виплату станом на день виключення зі списків особового складу всіх належних позивачу доходів, а саме - індексації грошового забезпечення .
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 року у справі №420/1099/20 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 15.12.2015 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) січень 2008 року. 14.12.2021 відкрито виконавче провадження №67874055.

16.09.2023 в/ч НОМЕР_1 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 у справі №420/1099/20 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 15.12.2015 року із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) січень 2008 року у сумі 1097,47 грн., із затримкою на 2831 день.

Позивач просить стягнути середнє грошове забезпечення за період прострочення з 16.12.2015 по 15.09.2023, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу 195,31 грн. в день, що становить загальну суму 136675 грн. 43 коп.

Надаючи оцінку правомірності відмови відповідачів від нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки виплати грошових коштів, суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини та положення законодавства.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-ХІІ).

Згідно ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною другою, третьою статті 9 Закону №2011-ХІІ обумовлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 встановлено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності роботодавця за невчасний розрахунок при звільненні з військової служби.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовано положеннями спеціального законодавства. У той же час такі питання унормовано положеннями Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України приписи спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення позивача з військової служби.

З урахуванням наведеного, доводи відповідача стосовно того, що положення статей 116, 117 КЗпП України не поширюються на спірні правовідносини, є помилковими.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Така редакція ст. 117 КЗпП України діє з 19.07.2022.

До цього ст. 116 КЗпП України мала наступну редакцію "При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму". А ст. 117 КЗпП України передбачала: " В разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Спір у цій справі стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, в редакції якої у спірному періоді відбулися зміни на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-ІХ .

Суд виходить із того, що це питання застосування до спірних правовідносин редакції статті 117 КЗпП України, яка діяла до 19.07.2022 та після запроваджених до неї змін було предметом дослідження Верховного Суду у постановах від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22. І суд не бачить підстав для відступу від висновків, викладених у вказаних постановах, уважає їх застосовними до обставин цієї справи і надалі зауважує таке.

За обставин цієї справи остаточний розрахунок з позивачем всіх належних сум при звільненні, зокрема індексації грошового забезпечення, здійснений відповідачем лише 16.09.2023 на виконання рішення суду у справі № 420/1099/20, а періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 16.12.2015 (з дня, наступного за датою звільнення) по 15.09.2023.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі №816/1640/17.

Водночас, Верховний Суд у постановах від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Разом із тим, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом №2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

За висновком Верховного Суду у вказаних справах у разі, коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

Застосовуючи наведений підхід Верховного Суду, суд зазначає, що у цій справі період з 16.12.2015 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 по 15.09.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Як вбачається із матеріалів справи, що на виконання рішення суду у справі №420/1099/20 на розрахунковий рахунок позивача 16.09.2023 перераховані кошти в розмірі 1097 грн. 47 коп.

Період затримки повного розрахунку при звільненні становить з 16.12.2015 по 15.09.2023 (наступного дня після дати виключення позивача зі списків особового складу до моменту остаточного розрахунку). Отже, оскільки повний розрахунок з позивачем фактично було проведено не у день його звільнення з військової служби, то останній, відповідно до ст.117 КЗпП України, дійсно має право на виплату йому середнього заробітку за період затримки повного розрахунку.

"Порядок обчислення середньої заробітної плати", затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995р. №100, відповідно до п.2 якої її дія поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників.

Враховуючи обставини справи, та згідно положень ст.117 КЗпП України, у спірних відносинах підлягає застосовуванню Порядок №100, як такий що визначає порядок обчислення середньої заробітної плати. Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним наявність підстав для визнання дій відповідача відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні протиправними.

Як стверджує позивач із посиланням на довідку В/Ч НОМЕР_1 від 18.12.2019 № 1314/8/661 грошове забезпечення становить 6054 грн. 61 коп., середньоденне 195 грн. 31 коп.

В доданій довідці вказано, що посадовий оклад позивача склав 1145,00 грн., оклад за військовим званням 130,00 грн., надбавка за вислугу років 446,25 грн., надбавка за виконання особливо важливих завдань 416 грн. 43 коп., надбавка за таємність 83 грн. 10 коп., щомісячна премія 498 грн. 63 коп. грн., щомісячна додаткова грошова винагорода 1098 грн. 62 коп., усього 3818 грн. 03 коп., отже, ніяк не 6054 грн. 61 коп., як вказує позивач.

Суд приймає до уваги довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 , яка видана військовою частиною НОМЕР_2 від 02.11.2023 № 393 та з якої вбачається, що грошове забезпечення позивача складає за жовтень 2015 року 5779,81 грн., за листопад 2015 року 5779,81 грн.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 середньоденне грошове забезпечення позивача складає: 189,50 грн. ((5 779,81 грн + 5 779,81 грн = 11 559,62 грн.) / 61 день (жовтень, листопад 2015 року) = 189,50 грн).

Розмір відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача необхідно обчислювати шляхом множення розміру середньоденного грошового забезпечення (середнього заробітку) позивача перед його звільненням з військової служби на період затримки виплати індексації. (в даному випадку по 18.07.2022).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово, зокрема у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Згідно п.91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, з урахуванням середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Суд вважає необхідним застосувати принцип співмірності, з урахуванням розміру недоплаченої суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставин, за яких було встановлено наявність заборгованості, а також дій відповідача щодо її виплати,.

Середній заробіток за період прострочення виплати індексації за цей період 16.12.2015 по 18.07.2022 становить 456126грн. 50 коп. (189,50 грн. х 2407 днів), сума несвоєчасно виплаченої індексації становить 1097 грн. 47 коп.

Істотність частки компенсації за невиплату в повному обсязі грошового забезпечення в порівнянні з середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 1097,47 грн / 456126.50 грн (сума виплаченого грошового забезпечення на виконання рішення суду/середній заробіток за час затримки розрахунку) х 100 = 0,24%.

Відтак 0.24% від суми середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 1094 грн. 70 коп.

Враховуючи вищевикладене, а також що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, яка має компенсаторний характер, спрямована не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення, враховуючи ступень вини відповідача, та обставини , які склались на той час в країні (початок військової агресії російської федерації) на користь позивача (за період по 18.07.2022 включно) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 1094 грн. 70 коп.

З 19.07.2022 набрав чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01.07.2022, яким положення статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції та встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

Отже, за період прострочення з 19.07.2022 до 27.08.2023 року розрахунок середнього заробітку регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, але без застосування принципу співмірності.

Тому, хоч період прострочення з 19.07.2022 по 15.09.2023 становить більше року, але суд стягує середній заробіток за 6 місяців ( 19.07.2022 року по 18.01.2023 року) або 184 дні.

Середній заробіток за цей період складає 189 грн. 50 коп. х 184дн. = 34868 грн.

Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 16.12.2015 по 15.09.2023 належна позивачу має складати: 1094 грн. 70 коп. +34868 грн. = 35962 грн. 70 коп.

Вказану суму суд стягує з військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) у зв`язку з виключенням рішенням Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 19.12.2019 військової частини НОМЕР_1 з системи розпорядників бюджетних коштів та зарахування на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_2 .

Що стосується посилання відповідача-1 на не сплату позивачем судового збору. Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних із порушенням їхніх прав. Зазначена норма має відсильний характер і не містить вичерпного переліку справ, у яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору. З аналогічного питання є постанова КГС ВС від 18.04.2022 у справі № 910/6441/21.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом враховується, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відтак, на підставі ст.8 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Судові витрати по справі відсутні, оскільки позивач має пільгу щодо сплати судового збору.

Керуючись. ст.ст. 243-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.12.2015 року по 15.09.2023 року включно.

Стягнути з військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з з 16.12.2015 року по 15.09.2023 року включно у сумі 35962 (тридцять п`ять тисяч дев`ятсот шістдесят дві) грн. 70 коп., з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків та зборів.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Вікторія ХОМ`ЯКОВА