Справа № 260/8243/23
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/8243/23 пров. № А/857/4632/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Матковської З.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 січня 2024 року (головуючий суддя: Луцович М.М., місце ухвалення - м. Ужгород) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, -

встановив:

ОСОБА_1 , 26.09.2023, звернулася з позовом до суду, в якому просила:

- визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 03.08.2023 № 32 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії у відповідності до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.04.2004 по 09.08.2016 у повному розмірі, період роботи з 05.09.1986 по 21.08.1987, період навчання з 01.09.1983 по 01.07.1986 згідно диплому НОМЕР_1 та призначити пенсію з 27.07.2023.

Обґрунтовує позов тим, що звернулась із заявою щодо призначення пенсії у відповідності до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», разом з тим рішенням від 03.08.2023 № 32 відмовлено у призначенні пенсії. Вказаним рішенням, не зараховано у повному обсязі період роботи згідно трудової книжки та навчання згідно диплому, так як містяться розбіжності дати народження в паспорті та свідоцтві про одруження. Позивачка з таким рішенням не погоджується та вважєає такі дії протиправними.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 січня 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 03.08.2023 № 32 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1983 по 01.07.1986 згідно диплома серії НОМЕР_2 , періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_3 з 05.09.1986 по 21.08.1987 та з 01.01.2004 по 09.08.2016 у повному обсязі.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 27.07.2023.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві судові витрати у сумі 858,88 грн.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що відповідно до наданих до заяви про призначення пенсії документів (паспорт, довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, диплом, трудова книжка, довідка про стаж), загальний страховий стаж складає 20 років 05 місяців 04 дні, стаж роботи, який дає право на пенсію за вислугу років станом на 11.10.2017 складає 22 роки 06 місяців 20 днів. Не враховано до загального страхового стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки та період навчання, оскільки дата народження у свідоцтві про шлюб не відповідає паспорту, відповідно неможливо підтвердити зміну прізвища з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 ». Спеціальний стаж після 01.01.2004 враховано згідно даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Враховуючи вищевикладене гр. ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в зв`язку із відсутністю необхідного стажу роботи за вислугою років.

Позивачка, 15.05.2024 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила відхилити апеляційну скаргу.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких мотивів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 27.07.2023 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 1788-XII, та вказану заяву про призначення пенсії за принципом екстериторіальності було скеровано до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 03.08.2023 № 32 відмовлено в призначені пенсії за вислугу років, про що позивача було повідомлено листом Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 07.08.2023 № 0700-0201-8/42291.

З рішення Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 03.08.2023 № 32 вбачається, що відповідно наданих до заяви документів (паспорт, довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, диплом, трудова книжка, довідка про стаж), загальний страховий стаж складає 20 років 05 місяців 04 дні, стаж роботи, який дає право на пенсію за вислугу років станом на 11.10.2017 складає 22 роки 06 місяців 20 днів. Не враховано до загального страхового стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки та період навчання, оскільки дата народження у свідоцтві про шлюб не відповідає паспорту, відповідно неможливо підтвердити зміну прізвища з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 ». Спеціальний стаж після 01.01.2004 враховано згідно даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Довідка від 09.06.2023 № 675 потребує додаткової перевірки, оскільки робота на посаді, що дає право на пенсію за вислугою років не носить постійний характер відповідно індивідуальних відомостей про застраховану особу.

Враховуючи вищевикладене ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку із відсутністю необхідного стажу роботи за вислугою років.

Не погоджуючись з таким рішенням звернулася до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи положення пункту 2-1 та пункту 16 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, згідно положень пункту «е» статті 55 Закону України № 1788-XII, позивачка має право на призначення пенсії, оскільки станом на 11 жовтня 2017 року має стаж, необхідний для її призначення (від 25 до 30 років).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII), за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Згідно положень ст. 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Положеннями статті 52 Закону № 1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту е статті 55.

Пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набув чинності з 01.04.2015 пункт е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ було викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

У подальшому, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII до статті 55 Закону № 1788-ХІІ з 01.01.2016 також було внесено зміни, відповідно до якого пункт «е» вказаної статті має наступний зміст: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Отже, Закон № 911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років при наявному спеціальному стажі діяльності не менше 25 років.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Конституційний Суд України приймаючи вказане рішення, виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону № 1788-ХІІ 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що з 04 червня 2019 року при вирішенні питання про призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII та Законом № 911-VIII.

Тобто, з 04 червня 2019 року при визначенні права на отримання пенсії за вислугу років необхідно виходити з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі Закон № 1058-ІV).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII від 03.11.2017, який набрав чинності 11.10.2017, розділ XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1.

Так, згідно п. 2-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Також, Законом № 2148-VІІІ були внесені зміни до пункту 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:

«До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону № 1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії».

Таким чином, враховуючи положення п. 2-1 та п.16 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV пенсія за вислугу років згідно положень пункту «е» статті 55 Закону України № 1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11 жовтня 2017 року.

Аналогічні правові висновки щодо застосування вищенаведених правових норм, викладено у постанові Верховного Суду від 27.07.2022 у справі № 440/1286/20.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відмовляючи у задоволенні заяви про призначення позивачці спірної пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві у рішенні від 03.08.2023 № 32 вказало, що загальний страховий стаж складає 20 років 05 місяців 04 дні, стаж роботи, який дає право на пенсію за вислугу років станом на 11.10.2017 складає 22 роки 06 місяців 20 днів.

Зокрема, не враховано до загального страхового стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки та період навчання, оскільки дата народження у свідоцтві про шлюб не відповідає паспорту, відповідно неможливо підтвердити зміну прізвища з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 ». Спеціальний стаж після 01.01.2004 враховано згідно даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Довідка від 09.06.2023 № 675 потребує додаткової перевірки, оскільки робота на посаді, що дає право на пенсію за вислугою років не носить постійний характер відповідно індивідуальних відомостей про застраховану особу.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач безпідставно відмовив у призначенні пенсії позивачці, згідно пункту «е» статті 55 Закону України № 1788-XII, з огляду на таке.

Щодо зарахування періоду роботи з 05.09.1986 по 21.08.1987 та з 01.04.2004 по 09.08.2016, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік № 909).

За змістом розділу 2 «Охорона здоров`я» Переліку № 909, до закладів і установ охорони здоров`я відносяться лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санаторно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри, аптеки, аптечні кіоски, аптечні магазини, контрольно-аналітичні лабораторії, медико-соціальні експертні комісії, бюро судово-медичної експертизи, медичні відділи протезних підприємств.

Згідно розділу 2 Переліку № 909, право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).

Згідно Приміток 2 і 3 до Переліку № 909, робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від відомчої належності закладів і установ; робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Наказом Міністерства охорони здоров`я № 146 від 23 жовтня 1991 року затверджена номенклатура спеціальностей середніх медичних працівників, серед яких є зубний технік.

Висновок щодо зарахування стажу роботи зубним техніком для призначення пенсії за вислугою років викладений у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 293/87/16-а.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_3 позивачка з 05.09.1986 по 21.08.1987 працювала у Стоматологічній поліклініці м. Тирасполя на посаді зубного техніка, а з 01.02.1988 по 09.08 в Рахівській районній лікарні, також на посаді зубного техніка.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, (далі - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У пункті 3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно довідки про підтвердження спеціального стажу для призначення пенсій за вислугу років від 09.06.2023 № 675, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) працювала за посадою технік зубний зубопротезної лабораторії, що передбачена Постановою КМУ від 04.11.1993 № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», з 12.09.1987 по 09.08.2016 повний робочий день в Рахівській центральній районній лікарні, що дає право на пенсію за вислугу років, відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Щодо незарахування періоду роботи позивачки з 01.01.2004 по 09.08.2016 у повному обсязі, та щодо доводів відповідачів, що спеціальний стаж після 01.01.2004 враховано згідно даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними.

Оскільки, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несплату, несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків, законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що зважаючи на те, що обов`язок щодо сплати страхового внеску так і обов`язок по його нарахуванню покладено саме страхувальника (роботодавця), а отже і відповідальність за ненарахування страхового внеску покладено також на страхувальника.

Таким чином, позивачка не повинна відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо належного нарахування та сплати страхових внесків, а отже, ненарахування та несплата страхувальником страхових внесків за позивача у спірні періоди, не може бути підставою для неврахування при призначенні застрахованій особі пенсії, заробітної плати з якої не нараховані страхові внески.

Аналогічні висновки у подібних спірних правовідносинах викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2018 у справі № 208/6680/16-а (2а/208/245/16), від 04 вересня 2018 у справі № 482/434/17, від 17 липня 2019 року у справі № 144/669/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 242/2088/17, від 02 серпня 2022 року у справі № 560/4616/20 від 11 жовтня 2023 року у справі № 340/1454/21.

Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві протиправно не зараховано період роботи позивачки за період з 05.09.1986 по 21.08.1987 та з 01.04.2004 по 09.08.2016 у повному обсязі.

Щодо зарахування періоду навчання з 01.09.1983 по 01.07.1986, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно п. «д» ч. 3 ст. 56 Закон № 1788-XII, до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Закон України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» від 10.02.1998 № 103/98-ВР (далі Закон № 103/98-ВР), визначає правові, організаційні та фінансові засади функціонування і розвитку системи професійної (професійно-технічної) освіти, створення умов для професійної самореалізації особистості та забезпечення потреб суспільства і держави у кваліфікованих робітниках.

Законодавство України в галузі професійної (професійно-технічної) освіти обов`язкове для застосування на території України незалежно від форм власності та підпорядкування закладів освіти та установ професійної (професійно-технічної) освіти (ч. 2 ст. Закон № 103/98-ВР).

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону № 103/98-ВР, час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Аналіз наведених вище правових норм, надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців. При цьому період навчання може бути зарахований до стажу роботи, який дає право на пенсію за віком на пільговій основі і прирівнюється до роботи, яка слідувала після навчання, за умови того, що після закінчення відповідного навчального закладу особо влаштовується на роботу саме за набутою професією.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року справа № 426/17400/16-а, від 04 березня 2020 року справа № 367/945/17, від 05 листопада 2020 року справа № 681/1567/17, від 11.07.2022 справа № 160/6695/21.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачка закінчила навчання в Бельцкому медичному училищі Міністерства охорони здоров`я МСРС 01.07.1986 здобувши професію «зубний технік».

Відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_3 , позивачка з 05.09.1986 по 21.08.1987 працювала у Стоматологічній поліклініці м. Тирасполя на посаді зубного техніка.

Тобто, перерва між днем закінчення навчання позивачки та днем прийняття на роботу не перевищує 3 місяці.

Отже, період навчання позивачки з 01.09.1983 по 01.07.1986, згідно диплому серії НОМЕР_2 , належить зарахувати до спеціального трудового стажу, що надає право на пенсію за вислугу років.

Щодо покликання відповідача, що дата народження у свідоцтві про шлюб не відповідає паспорту та відповідно неможливо підтвердити зміну прізвища з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 », то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними. оскільки у то же час, зараховано 20 років 05 місяців 04 дні загального страхового стажу та 22 роки 06 місяців 20 днів спеціального страхового стажу згідно цієї самої трудової книжки позивачки.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_4 від 14.07.1990 ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) уклали шлюб зі спільним прізвищем « ОСОБА_3 ».

Натомість, позивачкою долучено до матеріалів справи повторно видане свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_5 від 15.08.2023, згідно якого ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) уклали шлюб зі спільним прізвищем « ОСОБА_3 ».

З огляду на викладене, факт того, що дата народження у свідоцтві про шлюб серії НОМЕР_4 від 14.07.1990 не відповідає даті народження згідно паспорту № НОМЕР_6 , є формальною неточністю, яка виправлена позивачкою, та у спірному випадку не може бути безумовною підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на пенсійне забезпечення.

Отже, за встановлених обставин справи, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, відмовляючи позивачці у призначенні пенсії відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України № 1788-XII, діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачений чинним законодавством, оскільки на момент звернення з заявою про призначення пенсії, ОСОБА_1 мала право на призначення пенсії за вислугу років, так як станом на 11 жовтня 2017 року її спеціальний страховий стаж становив більше 25 років.

Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 15 січня 2024 року залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 січня 2024 року у справі № 260/8243/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді З. М. Матковська
В. В. Ніколін