Справа № 160/16114/24
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2024-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
21 червня 2024 року представник ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якій просить:
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити призначення та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2021-2023 роки, з якої сплачені страхові внески, що передували року звернення за призначенням пенсії, починаючи з 31.05.2024.
В обґрунтування позовної заяви представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 з 05 грудня 2018 року призначена пенсія за віком на пільгових умовах за Списком №2 згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення".
У зв`язку з досягненням 60-річного віку, ОСОБА_1 31 травня 2024 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні з якої сплачені страхові внески, що передували року звернення за 2021-2023 роки.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
26 червня 2024 року на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві направлено ухвалу про відкриття провадження по справі та примірник позовної заяви з додатками.
27 червня 2024 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та Головним управлінням Пенсійного фонду України в м.Києві отримано ухвалу про відкриття провадження по справі та примірник позовної заяви з додатками, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа в системі "Електронний суд", яка міститься в матеріалах справи.
31 травня 2024 року ОСОБА_1 звернувся через веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України з заявою №533 щодо переведення на інший вид пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві від 07.06.2024 №76 гр. ОСОБА_1 відмовлено у переведенні на інший вид пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідно до його заяви та з огляду на наступне:

Статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що пенсії за віком призначаються після досягнення 60 років за наявності необхідного страхового стажу.

При цьому, розділом XV «Прикінцеві положення» Закону передбачено, що особи, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, мають право на призначення пенсії на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку.

Відповідно до зазначеного, гр. ОСОБА_1 з 05.12.2018 року було призначено пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на пільгових умовах за Списком №2.

Розмір пенсії обчислено із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за 2016-2018 роки, підвищеного на відповідні коефіцієнти збільшення, у розмірі 7994,47 грн.

Застосування показника середньої заробітної плати, визначеної частиною другою статті 40 Закону, тобто за три календарних роки, що передують року звернення, передбачене статтею 45 Закону лише у разі переведення вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком за умови набуття не менш як 24 місяців після призначення (попереднього перерахунку) пенсії по інвалідності.

Інших підстав для застосування нового показника середньої заробітної плати при перерахунках пенсії чинним законодавством не передбачено.

Оскільки гр. ОСОБА_1 вже отримує пенсію за віком, призначену на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку за Списком №2, підстави для переведення на пенсію за віком на умовах статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні за 2021-2023 роки відсутні.

Враховуючи викладене вище, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м.Києві прийнято рішення відмовити гр. ОСОБА_1 у переведенні на інший вид пенсії на підставі заяви від 31.05.2024 року №533.

З урахуванням викладеного, представник відповідача-2 просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття провадження, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відзиву на позовну заяву не надано, із заявами та клопотаннями представник відповідача-1 на адресу суду не звертався.

Відповідно до частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи вищезазначене, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами.

Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 - позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 05 грудня 2018 року призначена пенсія за віком на пільгових умовах за Списком №2 згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення".

У зв`язку з досягненням 60-річного віку, ОСОБА_1 31 травня 2024 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні з якої сплачені страхові внески, що передували року звернення за 2021-2023 роки.

Однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві №76 від 07 червня 2024 року посадовими особами відповідача-2 позивачеві повідомлено про наступне.

Статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що пенсії за віком призначаються після досягнення 60 років за наявності необхідного страхового стажу.

При цьому, розділом XV «Прикінцеві положення» Закону передбачено, що особи, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, мають право на призначення пенсії на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку.

Відповідно до зазначеного, гр. ОСОБА_1 з 05.12.2018 року було призначено пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на пільгових умовах за Списком №2.

Розмір пенсії обчислено із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за 2016-2018 роки, підвищеного на відповідні коефіцієнти збільшення, у розмірі 7994,47 грн.

Застосування показника середньої заробітної плати, визначеної частиною другою статті 40 Закону, тобто за три календарних роки, що передують року звернення, передбачене статтею 45 Закону лише у разі переведення вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком за умови набуття не менш як 24 місяців після призначення (попереднього перерахунку) пенсії по інвалідності.

Інших підстав для застосування нового показника середньої заробітної плати при перерахунках пенсії чинним законодавством не передбачено.

Оскільки гр. ОСОБА_1 вже отримує пенсію за віком, призначену на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку за Списком №2, підстави для переведення на пенсію за віком на умовах статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні за 2021-2023 роки відсутні.

Враховуючи викладене вище, прийнято рішення гр. ОСОБА_1 у переведенні на інший вид пенсії на підставі заяви від 31.05.2024 року №533 відмовити.

ОСОБА_1 вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві №76 від 07 червня 2024 року щодо відмови йому в призначені та виплаті пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2021-2023 роки, з якої сплачені страхові внески, що передували року звернення за призначенням пенсії, починаючи з 31.05.2024 року, оскільки він з досягненням 60-річного віку набув право на призначення іншого виду пенсії, у зв`язку з чим представник позивача звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пунктів 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, особливості призначення, перерахунку і виплати пенсій врегульовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV.

Відповідно до статті 1 Закону №1058-ІV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 40 Закону №1058-IV для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року.

За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою:

Зп = Зс х (Ск : К), де:

Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях;

Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики.

Тимчасово, з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року, заробітна плата (дохід) для призначення пенсії визначається із середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016 та 2017 роки.

Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз 1 + Кз 2 + Кз 3 + ... + Кз n);

К - страховий стаж за місяці, які враховано для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи (частина друга статті 40 Закону №1058-IV).

Приписами частини 2 статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою:

Зп = Зс х (Ск: К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.

Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики.

Згідно з абзацом 5 частини 4 статті 42 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду щороку з 1 квітня без додаткового звернення особи проводять перерахунок пенсії тим особам, які на 1 березня року, в якому здійснюється перерахунок, набули право на проведення перерахунку, передбаченого абзацами першим - третім цієї частини, на найбільш вигідних умовах. Порядок такого перерахунку пенсії встановлюється правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Отже, зі змісту вказаних норм вбачається, що щороку з 1 квітня без додаткового звернення особи проводять перерахунок пенсії тим особам, які на 1 березня року, в якому здійснюється перерахунок, набули право на проведення перерахунку, передбаченого абзацами 1 - 3 цієї частини, на найбільш вигідних умовах.

При цьому, як вбачається зі змісту частини 2 статті 40 Закону №1058-IV при визначенні розміру заробітної плати застрахованої особи використовується, крім іншого, показник середньої заробітної плати (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.

Визначальним в цій справі є те, що згідно з вказаними нормами законодавства при визначенні розміру пенсії застосовується показник середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року звернення саме за призначенням пенсії, а не за перерахунком пенсії.

А отже, з тлумачення частини 2 статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» цей показник повинен бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії.

Суд зазначає, що пенсіонер має право обрати метод обчислення заробітної плати для перерахунку пенсії, в тому числі і з урахуванням заробітної плати, яку він отримував до моменту перерахунку пенсії, але не має права вимагати застосування показника середньої заробітної плати працівників, за певний календарний рік, відповідач обґрунтовано не застосував при перерахунку пенсії показник середньої заробітної плати в Україні за 2019-2021 роки.

Аналогічна позиція, щодо застосування статей 40, 42 Закону №1058-IV неодноразово висловлювалася Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 20.03.2012 р. у справі №21-62а12, від 28.11.2012 року в справі № 21-382а12 та 04.12.2012 року (справа №21-378а12), в яких суд зазначив, що перерахунок пенсії на підставі частини 4 статті 42 Закону №1058-IV здійснюється із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, та розраховується за формулою, наведеною в частині 2 статті 40 цього Закону.

При такому перерахунку зазначений показник середньої заробітної плати залишається незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії.

Аналогічна правова позиція була висловлена в постановах Верховного Суду від 01.11.2018 року в справі №804/9874/14, від 13.06.2019 року в справі №265/84/16-а та від 21.10.2021 року у справі № 2-а-2430/11.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 05 грудня 2018 року призначена пенсія за віком на пільгових умовах за Списком №2 згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення".

При первинному призначені пенсії для обчисленні розміру був застосований показник середньої заробітної плати за 2016-2018 роки.

Відповідно до підпункту 4-3 частини 4 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсії, призначені відповідно до цього Закону до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», з 1 жовтня 2017 року перераховуються із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2016, 2017 та 2018 роки.

У подальшому, з жовтня 2017 року на виконання вимог підпункту 4-3 частини 4 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивачеві здійснено перерахунок пенсії із застосуванням середньомісячного заробітку для обчислення пенсії позивача з урахуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчислений як середній показник за 2016, 2017, 2018 роки, із застосуванням коефіцієнтів збільшення, у розмірі 7994,47 грн..

У подальшому позивачеві здійснювалися перерахунки пенсії у зв`язку з індексацією, зміною стажу та зміною особистих даних пенсіонера, проте показник середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, залишався незмінним, тобто за 2016-2018 роки, що також відповідає законодавству, зокрема частині 2 статті 40 Закону №1058-IV, оскільки цей показник застосовується за три роки, що передують саме року звернення за призначенням пенсії (попереднього перерахунку за Законом), а не за її перерахунком.

Застосування показника середньої заробітної плати, визначеної частиною 2 статті 40 Закону, тобто за три календарних роки, що передують року звернення, передбачене статтею 45 Закону лише у разі переведення вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком за умови набуття не менш як 24 місяців після призначення (попереднього перерахунку) пенсії по інвалідності.

Інших підстав для застосування нового показника середньої заробітної плати при перерахунках пенсії чинним законодавством не передбачено.

Оскільки гр. ОСОБА_1 вже отримує пенсію за віком, призначену на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку за Списком №2, підстави для переведення на пенсію за віком на умовах статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні за 2021-2023 роки, суд погоджується з доводами відповідача-2 щодо того, що ОСОБА_1 помилково вважає, що при перерахунку його пенсії починаючи з 31 травня 2024 року належить застосовувати показник середньої заробітної плати за 2021-2023 роки.

Також суд зазначає, що при відмові у переході на інший вид пенсії позивачеві, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м.Києві дотримано алгоритму перерахунку пенсії та передбачених положень статті 42 Закону №1058-IV.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для відмови в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Судом встановлено, що позивачем при зверненні до адміністративного суду із позовною заявою сплачено суму судового збору у розмірі 969,00 грн., що документально підтверджується платіжною інструкцією АТ "Таскомбанк" №0414-1353-2821-5140 від 20 червня 2024 року.

З урахуванням відмови в задоволенні адміністративного позову, розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.М. Олійник