Справа № 420/6273/24
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2024-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6273/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Вікторії ХОМ`ЯКОВОЇ, розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивачка) до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - відповідач), в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 24 жовтня 2023 року №40 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пільгової пенсії за списком № 1;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17 жовтня 2023 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні;

стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь позивача суму сплаченого судового збору 1211,20 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 15000 грн.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що звернулася до Пенсійного фонду України щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». На заяву позивачки від 17.10.2023 щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Головним управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області винесено рішення від 24 жовтня 2023 року №40, згідно якого позивачці було відмовлено у призначенні пенсії за віком. Свою відмову відповідач аргументував тим, що страховий стаж позивачки становить 24 роки 2 місяці 9 днів, за доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди, однак пільговий стаж за Списком №1 відсутній. Необхідний страховий стаж визначений п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Список №1), виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим КМУ, та за результатами атестації робочих місць після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 20 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №22-1, 25.11.2005, затвердженого постановою Пенсійного фонду України, передбачено, що звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. На думку Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, позивачка на теперішній час не має право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1. Позивачка вважає рішення протиправним та незаконним, період роботи за Списком № 1 підтверджується трудовою книжкою, яка містить всі записи про пільговий стаж, уточнюючими документами.

Ухвалою суду від 29.02.2024 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст. 262 КАС України.

21.03.2024 до суду надійшов відзив з проханням відмовити у задоволенні позову. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 24 жовтня 2023 року №40 позивачці було відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Список №1), виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим КМУ, та за результатами атестації робочих місць після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 20 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. На думку Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, до страхового стажу зараховані всі періоди роботи, а пільговий стаж позивачки по Списку №1 відсутній.

У відповіді на відзив представник позивачки зазначає, що відповідач не звернув увагу на те. що процедура підтвердження страхового стражу регулюється Порядком №637, в якому йдеться про те, що додаткові документи для підтвердження стажу надаються лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Трудова книжка серії НОМЕР_1 від 26 квітня 1994 року, що належить ОСОБА_1 заповнена належним чином та містить записи спірних періодів роботи. ПАТ "Херсонським суднобудівним заводом" на якому працювала позивачка не ліквідовано на сьогоднішній день, а проводиться до сих пір процедура припинення. Ліквідатор Менчак В.В., який підписав уточнюючу довідку, мав всі повноваження керівника, що підтверджується ухвалою господарського суду при призначення його ліквідатором та відомостями Єдиного реєстру підприємств.

Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позову та відзивів, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Судом встановлено, що 17.10.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неодноразово зверталась до Пенсійного фонду України із заявами про призначення пенсії за віком згідно п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Заяву від 17.10.2023 за принципом екстериторіальності розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області.

За результатами розгляду заяви Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області прийняло рішення від 24 жовтня 2023 року №40 про відмову у призначенні пенсії за віком.

В зазначеному рішенні від 24.10.2023 відповідач зазначив, що вік позивачки на момент звернення до пенсійного органу - 53 роки 07 місяців 5 днів. Пенсійний вік визначений п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 55 років.

Необхідний страховий стаж, визначений п.1 ч. 2 ст. 114 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Список №1), виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим КМУ, та за результатами атестації робочих місць після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 20 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абз.1 цього пункту право на пенсію за віком на пільгових умовах , мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 45 років по 31.03.1970 року при наявності страхового стажу до 1 квітня 2015 року не менше 15 років у жінок.

Страховий стаж позивачки - 24 роки 01 місяць 4 дні. У рішенні відповідач зазначив про зарахування до страхового стажу позивачки всіх періодів роботи. Пільговий стаж за Списком № 1 відсутній.

До пільгового стажу не зараховано період роботи з 15.06.1994 по 14.05.1997, з 11.06.1997 по 31.12.1998, з 01.01.2002 по 28.08.2002 відповідно до довідки № 156 від 09.06.2020. виданої ПАТ "Херсонський суднобудівний завод", оскільки вона підписана ліквідатором. та документи, передбачені пп. 5 п.2.1. Порядку не надані. Одночасно повідомлено про те, що за записами трудової книжки НОМЕР_2 від 01 вересня 1985 року є період роботи з 04 лютого 1992 року по 02 жовтня 1995 року який перетинається з періодом пільгової роботи з 15 червня 1994 року по 14 травня 1997 року та потребує перевірки.

Не погоджуючись із таким рішенням пенсійного органу, позивачка звернулася до суду із даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

На підставі статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Згідно з пунктом «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788-XIІ), у редакції чинній до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015 на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, який набув чинності з 01.04.2015, віковий ценз для жінок збільшено до 50 років із одночасним запровадженням правила поетапного збільшення показника вікового цензу.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VIII текст Закону №1058-IV доповнений, зокрема, статтею 114, згідно з пунктом 2 частини другої якої на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Вказана норма набрала чинності з 01.10.2017.

Таким чином, з 01.10.2017 правила призначення пенсій за Списком №1 почали регламентуватись одночасно двома абсолютно ідентичними законами, а саме: пунктом «а» статті 13 Закону №1788-XII у редакції Закону №213-VIII від 02.03.2015 та пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV від 09.07.2003 у редакції Закону №2148-VIII від 03.10.2017.

Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом України рішення від 23.01.2020 №1-р/2020 у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України(конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII.

Пунктом першим резолютивної частини Рішення №1-р/2020 від 23.01.2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункт «а» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015.

Пунктом 3 цього рішення вирішено, що застосуванню підлягає стаття 13 Закону №1788-XII, яка була чинна до 01.04.2015, в наступній редакції: «працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці жінкам».

Отже, з 23.01.2020 в Україні існують два закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком №2, а саме: пункт «б» статті 13 Закону №1788-XII в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, та пункт 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV від 09.07.2003 в редакції Закону №2148-VIII від 03.10.2017.

Виходячи із засад розумності та справедливості та в силу статті 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» судом мають враховуватись висновки Конституційного Суду України викладені у рішенні №1-р/2020 від 23.01.2020.

У пункті 3.2. Конституційний Суд України наголошує на принципі правової визначеності, як одному із елементів верховенства права, згідно із яким обмеження основних прав людини та громадянина допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин; юридична визначеність означає також, що необхідно у цілому дотримуватися зобов`язань або обіцянок, які взяла на себе держава перед людьми.

У пункті 4.4. Конституційний Суд України визначив, що у осіб, які належать до категорій працівників, вказаних у статті 13 Закону № №1788-XII, у редакції до внесення змін Законом №213, виникли легітимні очікування щодо реалізації права виходу на пенсію.

Отже, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Таким чином, стаття 13 зі змінами, внесеними Законом України від 02.03.2015 №213-VIII, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Застосування відповідачем до спірних правовідносин норми статті 114 Закону №1058-IV не відповідають принципу верховенства права, а також суперечать нормам частини другої статті 19, частини третьої статті 22 Конституції України, згідно із якими, органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та при прийнятті нових нормативно-правових актів або внесенні змін у діючі не допускається зменшення змісту й обсягу існуючих прав і свобод.

Суд зазначає, що норми статті 114 Закону України №1058-IV абсолютно ідентичні нормам статті 13 Закону №1788-XII, зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, які були визнанні неконституційними, як такі, що порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

З огляду на наведену ідентичність цих норм, очевидною є невідповідність положень статті 114 Закону №1058-IV принципу верховенства права, для осіб які працювали із шкідливими умовами праці до підвищення пенсійного віку Законом України від 02.03.2015 №213-VIII та статтею 14 Закону №1058.

Виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого статтею 8 Конституції України, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як пенсійний вік, має застосовуватися в порядку, визначеному п. 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020. Таке застосування вищевказаних норм права усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.

Суд зазначає, що обрані відповідачем у цьому спорі мотиви прийняття оскаржуваного рішення не враховують правила розв`язання колізій між чинними актами права однакової сили та з одного з того ж предмету із застосуванням приписів статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на користь невладного суб`єкта - приватної особи, тобто на користь позивача.

Так, розглядаючи заяву позивачки про призначення пенсії, Головне управління ПФУ в Чернігівській області надало перевагу найменш сприятливому для позивачки тлумаченню законодавства, у зв`язку з чим, дійшло помилкового висновку про відсутність підстав для призначення пенсії через не досягнення позивачкою пенсійного віку.

Щодо страхового стажу позивача, то в поданому до суду відзиві Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зазначило, що стаж роботи за Списком № 1 взагалі не підтверджений, позивачкою до заяви про призначення пенсії не додано уточнюючу (пільгову) довідку для підтвердження трудового стажу із шкідливими і важкими умовами праці.

Суд акцентує увагу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на тому, що статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Згідно з пунктом 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Міністерством праці та соціальної політики України та Міністерством фінансів України.

Приписами ч.5 ст.242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд в постанові від 21.02.2018 року по справі №687/975/17 зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Такі правові висновки зазначені в постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року по справі №497/472/17 (провадження № К/9901/45490/18, К/9901/45487/18), від 04 червня 2019 року по справі №497/198/17 (провадження № К/9901/43392/18) та відповідно враховуються при вирішенні спірних правовідносин в даній справі у відповідності до ч.5 ст.242 КАС України.

Тобто надання уточнюючої довідки необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Подаючи пенсійному органу заяву про призначення пенсії, ОСОБА_1 додала до неї трудову книжку серії НОМЕР_3 від 26 квітня 1994 року.

Згідно записів, що містяться у ній, позивачка:

- з 26.04.1994 (наказ від 22.04.1994 №576) прийнята учеником маляра в цех № 8; 15.06.1994 (розпорядження від 14.06.1994 №90/пк) присвоєно перший розряд маляра в цеху №8; 07.02.1997 (розпорядження від 06.02.1997 №6/пк) присвоєно другий розряд маляра в цеху №8; 14.05.1997 (наказ від 15.05.1997 №44) звільнена,.

- 11.06.1997 (наказ від 04.06.1997 №14) прийнята в цех №14 маляром другого розряду; 18.11.1997 (розпорядження від 17.11.1997 №65/пк); присвоєно третій розряд маляра в цеху №14; 03.11.1998 (наказ від 03.11.1998 №1) присвоєно третій розряд маляра в цеху №14 переведена в цех №8 маляром третього розряду; 28.08.2002 (розпорядження від 28.08.2002 №28) звільнена .

В трудовій книжці серії АТ-VІІ №0221579 від 26 квітня 1994 року записи №№ 2-9 не містять виправлень, підчисток, трудова книжка містить всі необхідні записи про роботу, переведення, присвоєння розряду та звільнення з 26 квітня 1994 року по 28 серпня 2002 року. Відповідач не зазначає про виявлення якихось недоліків в трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 , неточних, некоректно складених записів тощо. При цьому, як вище зазначено, законодавець лише у разі відсутності відомостей про умови праці та характер виконуваної роботи зазначає про необхідність отримання уточнюючих довідок від підприємств (установ, організацій) та не встановлює обов`язок саме особи, яка звертається з заявою про призначення пенсії, надавати пенсійному органу таку довідку.

Разом з тим суд приймає до уваги, що позивачкою були надані уточнюючі документи, крім трудової книжки: протокол №6 дослідження роботи за показниками важкості та напруженості від 28.08.2000 ; наказ про затвердження переліку робіт, професій, посад які дають право на пільгове пенсійне забезпечення № 903 від 23.09.1994 ; висновок №32, щодо експертизи якості атестації робочих місць від 25.05.2000; наказ про результат атестації робочих місць по умовах праці № 281 від 25.05.2001; висновок №56, щодо експертизи якості атестації робочих місць від 20.06.2001р.;

довідка про підтвердження наявного трудового призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідн ній №156 від 09.06.2023 .

Суд також вважає необґрунтованим не прийняття відповідачем довідки №156 від 09 червня 2023 року, яка підписана ліквідатором ПАТ "Херсонський суднобудівний завод" , про пільговий стаж позивачки. Вказана довідка підтверджує періоди роботи позивачки повний робочий день на Херсонському суднобудівному заводі з 26 квітня 1994 р. (наказ про прийом N9576 від22.04.1994) ) по 14 травня 1997 р. (розпорядження про звільнення №44 від 15.05.1997р.) та з 11 червня 1997 р. (наказ про прийом № 14 від 04.06.1997р.) по 28 серпня 2002 р. (розпорядження про звільнення № 28 від 28.08.2002 р.), про те. що позивачка за період з 15 червня 1994 року по 14 травня 1997 року - працювала в цеху №8, з 11 червня 1997 року по 31 грудня 1998 року - робота в цеху №14 та №8, з 01 січня 2002 року по 28 серпня 2002 року - робота в цеху №8 та ГВСП "Малярно-добудовне виробництво", виконувала фарбувальні роботи емалевими фарбами всередині відсіків суден та за посадою являлась малярем, зайнятою на роботах в закритих камерах, у відсіках суден, резервуарах ( 1110400а-13450), що передбачена Списком 1 розділ XI підрозділ 5а, затверджений постановою КМ СРСР 26.01..1991 року №10), що передбачена Списком 1 розділ XI підрозділ 5а (затверджений постановою КМ України від 11.03.1994 року №162) та Списком 1 розділ ХІ підрозділ 5а (затверджений постановою КМ України від 16 .01.2003 року №36). В довідці є посилання на первинні документи : архівна особова картка № 5034; особові рахунки за 1994-1998 р., 2002 р.; накази з особового складу за 1994-1998 р., 2002 р.; накази про закріплення за ділянками №26 від 22.01.1994 , № 62 від 16.02.1995 , № 6 від 10.01,1996 , № 3 від 06.01.1997, № 4 від 06.01.1998, № 05 від 10.07.2002 ; накази про атестацію робочих місць №903 від 23.09.1994 , № 281 від 25.05.2001 (первинна); висновки експертизи №32 від 25.05.2000 ,. № 56 від 20.06.2001 .

Довідка підписана ліквідатором Менчак В.В., який як ліквідатор ПАТ "Херсонський суднобудівний завод" мав право вчиняти дії від імені юридичної особи, повноваження ліквідатора також належним чином підтверджені.

Суд наголошує, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Однак, виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, відмовляючи ОСОБА_1 у призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу, а точніше, не зарахування пільгового стажу, діяло не у спосіб встановлений законом.

Оскільки рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії прийнято не на підставі Конституції України та чинного законодавства України, воно є протиправним та підлягає скасуванню.

Суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17 жовтня 2023 року про призначення пенсії, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд вважає, що саме такий спосіб захисту порушеного права позивача є належним та достатнім в даному випадку.

Щодо стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь позивача суми витрат на правничу допомогу в розмірі 15000 грн., суд зазначає наступне.

Ч. 7 ст. 139 КАС України передбачено що розмір витрат, яка сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

На підтвердження здійснення витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи представником позивача надано до суду: копію ордеру та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; копію договору про надання правової допомоги № 06/02/2024 від 09.02.2024 року; копію рахунку №06/02/2024 від 09.02.2024; копію платіжної інструкції від 11.02.2024 року. Згідно наданих документів позивачкою було сплаченого 15000 грн. за надання правничої допомоги.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору. Вказаний висновок Верховного Суду у відповідності до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд враховує під час вирішення такого питання.

Суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, вважає, що заявлені представником позивача до відшкодування 15000 грн. витрат на професійну правничу допомогу не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку представник позивача просить стягнути за рахунок відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд звертає увагу на те, що дана категорія справи відноситься до справ незначної складності, що не потребує значного часу на опрацювання нормативно-правових актів, пошуку в Єдиному державному реєстрі судових рішень та вивчення практики в аналогічній категорії справ, розглядалась справа в письмовому провадженні. Тобто з позиції суду підготовка позову у цій справі не вимагала від адвоката значного обсягу юридичної та технічної роботи. Відтак, з огляду на обсяг наданих адвокатом послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 2000,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Судом також враховується п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Крім того, у справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При розподілі судових витрат суд враховує, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн. У зв`язку із задоволенням позову, понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 90, 132, 139, 194, 205, 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 24 жовтня 2023 року №40 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пільгової пенсії за Списком № 1.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17 жовтня 2023 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_5 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області () судовий збір в сумі 1211 (тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Вікторія ХОМ`ЯКОВА