Справа № 148/1916/24
Суддя: Дамчук О. О.
Дата ухвалення: 2024-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №: 148/1916/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2024 року Тульчинський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Дамчук О.О.,

за участю секретаря Семеновій М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тульчині за правилами спрощеного позовного провадження (з повідомлення викликом) сторін адміністративну справу за позовом адвоката Кравець Віти Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернулася з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання незаконною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, посилаючись на те, що 16.08.2024 року поштовим відправленням № 212 позивач отримав від Тульчинського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) постанову про відкриття виконавчого провадження від 09.08.2024 ВП № 75749222 про примусове виконання постанови № 2054 виданої 13.10.2023 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 про штраф 3400,00 грн.

Згідно постанови № 2054 про накладення відносно позивача адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП від 13.10.2023 року, ОСОБА_1 порушив вимоги абз. 2 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 17 Закону України «Про оборону України», що тягне за собою відповідальність, згідно чинного законодавства, а саме, ОСОБА_1 будучи належним чином повідомлений про необхідність з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_1 01.09.2023 року о 9 год. 00 хв. для проходження ВЛК не прибув, чим порушив ст.1 ч.10 абз.2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст. 22 п. 3 абз.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 17 Закону України «Про оборону України».

Позивач вважає оскаржувану постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення - закриттю. Позивач заперечує факт складання при ньому протоколу про адміністративне правопорушення, надання йому на ознайомлення та на підпис протоколу, та відмову від підпису, відповідно повідомлення про необхідність прибути на розгляд протоколу о 10:00 год. 13.10.2024 року.

Таким чином, позивачу не вручена копія протоколу про адміністративне правопорушення, не було повідомлено про місце, дату та час розгляду справи про адміністративне правопорушення, що унеможливило спростування встановлених правопорушень, останній вважає вказану постанову незаконною, та такою, що підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю.

За таких обставин позивач просить постанову № 2054 від 13.10.2023, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 , про накладення на нього адміністративного стягнення за ст. 210-1 ч.2 КУпАП визнати незаконно і скасувати, провадження у справі закрити, вирішити питання щодо судових витрат.

Також заявив клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним позовом, оскільки про існування вказаної постанови він дізнався після отримання її поштовим повідомленням саме 16.08.2024, постанова винесена у його відсутність. Вважає, що він пропустив 10-денний строк звернення до суду з цим позовом з поважних причин.

Позивач в судове засідання надав заяву в якій підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив задовольнити у судовому порядку та розглянути справу у його відсутності та відсутності представника - адвоката Кравець В.А..

Представник ІНФОРМАЦІЯ_1 в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Правом надання відзиву не скористався.

У відповідності до ч. 1 ст. 205 КАС України неявка в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином про дату, час і місце цього засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши представлені докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, згідно постанови за справою про адміністративне правопорушення № 2054 від 13.10.2023, винесеної начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 , судом встановлено, що до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 3400 грн., у зв`язку з вчиненням адміністративного правопорушення, передбаченого ст.210-1 ч.2 КУпАП. Так, громадянину ОСОБА_1 30 серпня 2023 року, повісткою № 794 повідомлено про необхідність з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_1 , 01 вересня 2023 року на 09:00 годину за адресою: АДРЕСА_1 , для проходження військово-лікарської комісії, з метою встановлення ступеня придатності до військової служби. Під час вручення даної повістки ОСОБА_1 , останній відмовився її отримувати, про що представником ІНФОРМАЦІЯ_1 старшим сержантом ОСОБА_3 в присутності свідків, було складено відповідний акт, який ОСОБА_1 було зачитано в голос та озвучено про час, місце та дату прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 , для проходження медичного огляду.

01.09.2023 ОСОБА_1 не прибув за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_2 у час, дату та місце, зазначену повісткою, в зв`язку з чим не виконав свої обов`язки передбачені ст. 1 ч. 10 абз. 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст.22 ч.3 абз.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» ст. 17 Закону України «Про оборону України».

04 жовтня 2023 року начальником відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу ІНФОРМАЦІЯ_1 - майором ОСОБА_4 , було складено адміністративний протокол № Т/873, за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, від підпису якого ОСОБА_1 відмовився, у зв`язку з чим майором ОСОБА_4 залучено двох свідків.

ОСОБА_1 на розгляд справи до ІНФОРМАЦІЯ_1 не з`явився, хоча про час, дату, місце розгляду був повідомлений, під час складання на нього 04.10.2023 року, протоколу № Т/873, в якому зазначено, що розгляд справи відбудеться о 10 год. 00 хв. 13.10.2023 року, в ІНФОРМАЦІЯ_4 .

16.08.2024 року ОСОБА_1 поштовим відправленням отримано постанову № 2054 за справою про адміністративне правопорушення від 13.10.2023 винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_2 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.210-1 ч.2 КУпАП та накладено штраф в розмірі 3400 грн., що підтверджується копією поштового конверту та роздруківкою трекінг відправлень (а.с.7-9, зворот).

Вказана постанова складена у відсутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Згідно ст. 5 ч. 1 КАСУ, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у визначений законом спосіб.

Відповідно до ст.286 ч.2 КАСУ, позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови).

Згідно з ст.121ч.1 КАСУ, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Оцінивши обставини справи, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом з пропуском строку звернення, встановленого ст. 286 ч. 2 КАСУ, але відповідно до ст.121 ч.1 КАСУ за клопотанням позивача цей строк необхідно поновити, оскільки обставини, на які посилається позивач в своєму клопотанні, є істотними, дійсними та об`єктивними перешкодами, тобто поважними причинами пропуску строку.

Зокрема, суд враховує, що оскаржувана постанова винесена відповідачем 13.10.2023 року у відсутність ОСОБА_1 , оскільки доказів вручення, або направлення позивачу постанови за місцем його проживання, відповідачем суду не надано.

Крім цього після винесення постанови, тільки через дев`ять місяців, а саме 24.07.2024 року вона була направлена у Тульчинський ВДВС для відкриття провадження, що підтверджується заявою відповідача від 24.07.2024 року (а.с. 10)

Отримана ОСОБА_1 постанова № 2054 поштовим відправленням лише 16.08.2024 року, що підтверджується копією поштового конверту та роздруківкою трекінг відправлень.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частиною 2 статті 210-1 КУпАП, передбачена адміністративна відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію вчиненого в особливий період.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно зі ст. 251 ч.1 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу (ч. 2 ст. 251 КУпАП).

Згідно зі ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ч. 2 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно статті 235 Кодексу України про адміністративні правопорушення Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

За приписами частини першої статті 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи; давати пояснення, подавати докази; заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи; виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.

Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Для вирішення питання правомірності притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до статті 210-1 КУпАП встановленню підлягають наступні обставини: чи вчинені особою відповідні дії (бездіяльність), що становлять об`єктивну сторону вказаного правопорушення та стали підставою для прийняття рішення про притягнення до адміністративної відповідальності.

Як вбачається із матеріалів справи, вказаним вимогам Кодексу України про адміністративні правопорушення постанова про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 в повній мірі не відповідає.

Відповідачем порушена процедура розгляду адміністративного матеріалу, зокрема, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 не відповідає вимогам ст. 268 КУпАП. Відповідач обмежився лише формальним складанням постанови. Підлягає врахуванню, що особі, до якої застосовується адміністративна санкція, повинно бути забезпечено право на участь в розгляді справи про адміністративне правопорушення, висловлення заперечень, надання доказів та пояснень, захист.

Оскільки доказів того, що ОСОБА_1 був присутній при складанні адміністративного протоколу № Т/873, за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та йому було відомого що 13.10.2023 року відбудеться розгляд справи в ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідач суду не надав, враховуючи, що обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, таким чином при розгляді справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 210-1 ч.2 КУпАП порушено право позивача на розгляд справи в його присутності, право давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, а відтак постанова за справою про адміністративне правопорушення є неправомірною, прийнята не в спосіб, який передбачений нормами КУпАП, оскільки має місце порушення норм процесуального права при винесені оскаржуваної постанови.

Доводи позивача є обґрунтованими в частині порушення процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, та такими, що знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

Статтею 62 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав та основних свобод людини передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини тлумачяться на її користь та кожна людина вважається невинною доти, поки її вину не доведено згідно з законом.

Згідно ст. 9 ч.1 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

На обов`язковості застосування судами вказаної правової позиції неодноразово наголошував Верховний Суд, зокрема у постанові від 27.06.2019 у справі № 560/751/17, адміністративне провадження №К/9901/2047/18, колегія суддів Касаційного адміністративного суду зауважила, що висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами. Визначення доказів в справах про адміністративне правопорушення та їх перелік регламентований статтею 251 КУпАП. Обов`язок ж доказування правомірності накладення адміністративного стягнення на позивача відповідно до частини другої статті 71КАС України (в редакції до 15.12.2017 року), покладений на відповідача - суб`єкта владних повноважень. Помилковим є висновок про зобов`язання, виключно, скаржника надати докази відсутності порушення ним відповідних норм чи правил, переклавши, тим самим, обов`язок доказування, регламентований статтею 71 КАС України, з відповідача на позивача.

Отже, саме відповідач зобов`язаний довести правомірність накладення ним адміністративного стягнення, зокрема, шляхом доведення належними та допустимими доказами фактів порушення позивачем законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про що зазначено в оскаржуваній постанові.

Відповідно до ст. 286 ч.3 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи викладене вище у своїй сукупності, суд дійшов висновку про те, що оскаржувану постанову винесено з порушенням чинного законодавства та недотриманням процедури здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення, що є підставою для скасування відповідної постанови.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України на користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір в сумі 605.60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, який є суб`єктом владних повноважень.

Щодо витрат пов`язаних з правничою допомогою адвоката, відповідно до частини першої статті 134 КАС України, суд зазначає наступне.

Згідно із частиною другою статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини третьої статті 143 КАС, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка в силу приписів частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" застосовується судами як джерело права, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України".

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що підтверджують оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Указане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року (справа №810/1502/18), від 30 квітня 2020 року (справа №826/4466/18), від 29 січня 2021 року (справа № 808/1436/18).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Водночас, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

В матеріалах справи міститься Договір про надання правової (правничої) допомоги від 16.08.2024 року, укладений між АДВОКАТСЬКИМ БЮРО «КРАВЕЦЬ В.А.» в особі керуючого бюро Кравець В.А. та позивачем ОСОБА_1 . Відповідно до пункту 4.1 зазначений договір діє з моменту погодження сторонами усіх істотних умов та підписання сторонами тексту договору.

Відповідно до пункту 3.1 зазначеного договору, фіксована сума вартості послуг за договором становить 8000,00 грн.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 16.08.2024 року, ОСОБА_5 сплатив АДВОКАТСЬКОМУ БЮРО «КРАВЕЦЬ В.А.» 8000,00 грн. за договором про надання правової допомоги від 16.08.2024 року. (а.с. 12)

У справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У пункті 269 Рішення цієї справи Європейський суд із прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Таким чином враховуючи, що представник позивача на підтвердження витрат на правову допомогу надала тільки договір про надання правової допомоги від 16.08.2024 року укладений із позивачем, оскільки згідно прибуткового касового ордера від 16.08.2024 року платіж прийнято від ОСОБА_5 , а не від позивача, крім цього акту приймання-передачі наданих юридичних послуг та детального опису наданих адвокатом послуг, суду надано не було, у зв`язку з чим дані обставини є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат пов`язаних з правничою допомогою адвоката.

На підставі викладеного, кручусь ст.ст. 9, 77, 90, 139, 242-246, 286 КАС України, статтями 247, 268, 279 , 280, 293 КУпАП, суд,

У Х В А Л И В :

Визнати причини пропуску звернення ОСОБА_1 до суду поважними і поновити його.

Позов адвоката Кравець Віти Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, задовольнити частково.

Постанову № 2054 від 13.10.2023, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 , про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за порушення ст. 210-1 ч.2 КУпАП визнати незаконною та скасувати, закривши провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений ним судовий збір в розмірі 605,60 грн. судового збору.

В іншій частині позову, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення судового рішення.

Суддя О.О. Дамчук