Справа № 160/13987/24
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії,-
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради (далі - відповідач), в якій просить:
- визнати дії відповідача щодо надання дозволу органу опіки та піклування на реалізацію арештованого майна боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протиправними, оформленого рекомендацією від 07.05.2024 року;
- скасувати рекомендацію від 07.05.2024 року про надання дозволу органу опіки та піклування на реалізацію арештованого майна боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обгрунтування позовної заяви позивач зазначила, що 07.05.2024р. комісією з питань захисту прав дитини прийнято «Рекомендацію» щодо надання дозволу органу опіки та піклування на реалізацію арештованого майна боржника ОСОБА_1 , а саме:1/5 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , право власності та право користування яким мають діти, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Проте, на думку позивача, під час надання рекомендації, комісією з питань захисту прав дитини спірне рішення було прийнято формально, без належної перевірки і оцінки усіх необхідних документів передбачених п. 66 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, у зв`язку з чим допустила зменшення та обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення правочинів щодо реалізації нерухомого майна, право власності та право користування на яке мають діти позивача, що є неприпустимим, а тому такий дозвіл є незаконним.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач зазначив, що адміністрація надала дозвіл на підставі офіційних документів та з дотриманням прав дітей. Крім того, відповідач зазначив, що права та інтереси дітей: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 не порушені, їх право власності та право користування квартирою залишається без змін.
Згідно з ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
За приписами ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За викладених обставин, у відповідності до вимог ст.ст.258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
На виконання вищевказаного рішення судом 19.02.2024 року було видано виконавчий лист №904/3306/22, який було пред`явлено для примусового виконання до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області МЮУ Русецької О.О.
Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №377328467, ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/5 частина квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Також, інші частки належить на праві спільної часткової власності по 1/5 неповнолітнім дітям позивачки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та 1/5 частка належить батькові дітей - ОСОБА_7
19.04.2024 року приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області МЮУ Русецька О.О. звернулась до відповідача із запитом про отримання дозволу на реалізацію арештованого майна боржника, ОСОБА_1 , а саме 1/5 частина квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності та право користування якою мають діти позивачки.
Листом від 08.05.2024 року №5/6-61 відповідачем надано відповідь, у якій зазначено, що 07.05.2024 року комісією з питань захисту прав дитини розглянуто вищевказаний запит та прийнято «Рекомендацію» щодо надання дозволу органу опіки та піклування на реалізацію арештованого майна боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:1/5 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , право власності та право користування яким мають діти, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Адміністрація зазначає, що право власності та право користування вказаною квартирою за дітьми ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишається без змін.
Позивач вважає, що наданий дозвіл органу опіки та піклування на реалізацію арештованого майна боржника є протиправним та підлягає скасуванню.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
У відповідності до частини 1 статті 10 Закону № 1404-VIII встановлено, що заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до ч. 1 та п. 1, ч. 2, ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Пунктом 30 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі - Інструкція № 512/5, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувану з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону 1404-VIII.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.
Як вбачається зі змісту пункту 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з`ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини.
Вичерпний перелік підстав для відмови органом опіки і піклування у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна, наведено у частині 5 статті 177 Сімейного кодексу України, зокрема такими є:
1) мати та/або батько дитини, які (яка, який) звернулися за дозволом, позбавлені судом батьківських прав відповідно до статті 164 цього Кодексу;
2) судом, органом опіки та піклування або прокурором постановлено (прийнято) рішення про відібрання дитини від батьків (або того з них, який звернувся за дозволом) без позбавлення їх батьківських прав відповідно до статті 170 цього Кодексу;
3) до суду подано позов про позбавлення батьків дитини (або того з них, який звернувся за дозволом) батьківських прав особами, зазначеними у статті 165 цього Кодексу;
4) особа, яка звернулася за дозволом, повідомила про себе неправдиві відомості, що мають суттєве значення для вирішення питання про надання дозволу чи відмову в його наданні;
5) між батьками дитини немає згоди стосовно вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини;
6) між батьками дитини або між одним з них та третіми особами існує судовий спір стосовно нерухомого майна, за дозволом на вчинення правочину щодо якого звернулися батьки дитини (або один з них);
7) вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини.
Аналіз змісту наведених положень законодавства свідчить про те, що необхідність отримання дозволу органу опіки і піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини обумовлена необхідністю гарантування збереження права дитини на житло та недопущення звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини.
Жодних інших пояснень, посилань на підставі якого пункту статті 177 Сімейного кодексу України органом опіки та піклування потрібно було відмовити в наданні спірного дозволу, позивач не зазначає.
Крім того, суд зазначає, що у спірному дозволі надано право на реалізацію арештованого майна саме боржника - ОСОБА_1 , та зазначено про те, що право власності та права користування спільною квартирою дітьми позивачки залишаються без змін.
З огляду на викладене у відповідача були всі наявні підстави надати рекомендацію від 07.05.2024 року про надання дозволу органу опіки та піклування на реалізацію арештованого майна боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
На думку суду, відповідач довів правомірність своїх дій та надання рекомендації з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Натомість, позивачем не наведено належних та допустимих доказів протиправності дій відповідача, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов задоволенню не підлягає.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову розподіл судових витрат не здійснювати.
Керуючись ст. 243-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позовної заяви відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова