Справа № 620/15150/23
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2024-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Василенка Я.М., Мєзєнцева Є.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з Відповідача на користь Позивача заподіяну матеріальну шкоду у сумі 67 168,98 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач вказав, що Відповідач, перебуваючи на посаді Начальника медичної служби - начальника медичного пункту Військової частини НОМЕР_1 , порушив установлений порядок обліку, зберігання, використання військового та іншого майна та не вжив належних заходів, передбачених законодавством, щодо запобігання розкраданню, знищенню чи псуванню, іншого незаконного витрачанню військового та іншого майна, внаслідок чого завдано шкоду у розмірі 67 168,98 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2024 року у задоволенні позову відмолено повністю.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ІНФОРМАЦІЯ_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов.

В апеляційній скарзі ІНФОРМАЦІЯ_1 посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Доводи апеляційної скарги аналогічні, заявленим у позовній заяві, та містять посилання на неповне з`ясування обставин справи судом першої інстанції та невідповідність його висновків таким обставинам.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 15.12.2022 № Д-321/26/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2022-2023 роках», директиви командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 15.12.2022 № Д-156дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Сухопутних військах Збройних Силах України в 2022-2023 роках» та директиви командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » від 16.12.2022 № Д-87/ДСК до 31.01.2023 Військову частину НОМЕР_1 розформовано, та правонаступником визначено ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 перебував на посаді Начальника медичної служби - медичного пункту Військової частини НОМЕР_1 з 08.04.2022 до 20.09.2022.

Відповідно до накладної № 563/688 23.06.2022 лейтенант ОСОБА_1 у Військовій частині НОМЕР_2 для Військової частини НОМЕР_1 отримав медичне майно, у тому числі аптечки АМЗІ 8 найменувань в кількості 300 штук на суму 368 961,00 грн (т. 1, а.с. 30).

Згідно з накладною № 84 лейтенант ОСОБА_1 29.04.2022 отримав у Військовій частині НОМЕР_3 для Військової частини НОМЕР_1 медичне майно, у тому числі пакет протихімічний індивідуальний ІПП-8 в кількості 610 штук на суму 1024,80 грн (т. 1, а.с. 31).

Вказане майно внесено до книги № 80 обліку наявності та руху військового майна медичної служби Військової частини НОМЕР_1 за номенклатурою 2022 р. № 80 том 1, розпочата 09.06.2022, закінчена 27.06.2022 на 25 арк (т. 1, а.с. 32-37).

Відповідно до витягу з наказу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 02.09.2022 № 1182 лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 увільнено від займаної посади Начальника медичної служби - начальника медичного пункту 30 окремого стрілецького батальйону оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Сухопутних військ Збройних Сил України та призначено на посаду Начальника медичної служби - начальником медичного пункту НОМЕР_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а.с. 38).

Згідно із відомістю наявності та якісного стану матеріальних засобів від 15.09.2022, актів про прийняття та здавання посади у період з 13.09.2022 по 16.09.2022 лейтенант медичної служби ОСОБА_1 передав, а солдат ОСОБА_2 прийняла посаду Начальника медичної служби - начальника медичного пункту 30 окремого стрілецького батальйону (т. 1, а.с. 39, 40, 41).

20.09.2022 Відповідач подав рапорт на ім`я Командира Військової частини НОМЕР_1 про те, що ОСОБА_1 справи та посаду Начальника медичної служби - начальника медичного пункту здав. ОСОБА_3 подала рапорт про те, що вона посаду Начальника медичної служби - начальника медичного пункту прийняла (т. 1 а.с. 42, 44).

Наказом Начальника Територіального центру комплектування та соціальної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.05.2023 № 400 призначено службове розслідування щодо визначення винних осіб у втраті медичного майна Військової частини НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 20-22).

За наслідками службового розслідування складено акт від 22.05.2023 (т. 1, а.с. 10-19), у якому зазначено, що згідно із довідкою-розрахунком про вартість шкоди завданої державі внаслідок нестачі майна медичної служби Військової частини НОМЕР_1 , встановлена нестача військового майна в кількості 3 найменування на загальний розмір 77 573,47 грн. Розслідуванням встановлено, зокрема, що причинами та умовами, які сприяли виникненню нестачі військового майна у Військовій частина НОМЕР_1 , а саме Індивідуальний протихімічний пакет ІПП-8 в кількості 450 штук на суму 756,00 грн та аптечки АМЗІ 8 найменувань в кількості 54 штуки на суму 66 412,68 грн, стало невиконання своїх обов`язків по зберіганню та обліку військового майна, яке перебувало на відповідальному зберіганні лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 (Відповідача), який до 20.09.2022 виконував обов`язки Начальника медичної служби - начальника медичного пункту Військової частини НОМЕР_1 , порушення ним вимог статей 11, 16 Статуту внутрішньої служби ЗС України. Факт нестачі військового майна медичної служби Військової частини НОМЕР_1 встановлений під час прийому здачі майна при її розформуванні. Встановлено факт відсутності роздаткових відомостей зазначеного майна особовому складу Військової частини НОМЕР_1 . Вид матеріальної відповідальності лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 (Відповідача) - обмежена. Ступінь вини лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 (Відповідача) - прямий, у зв`язку з порушенням установленого порядку обліку, зберігання, використання майна медичної служби, яке перебувало на відповідальному зберіганні посадової особи.

Враховуючи наведене, особою, яка проводила службове розслідування, запропоновано, зокрема, надіслати на ім`я командира Військової частини НОМЕР_5 , за місцем проходження служби лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 (Відповідача), у п`ятиденний строк матеріали розслідування для вирішення питання про притягнення даної особи до матеріальної відповідальності у розмірі 67 168,98 грн.

У зв`язку з наведеним, Начальником Територіального центру комплектування та соціальної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_1 прийнято наказ «Про результати службового розслідування щодо визначення винних осіб у втраті майна військової частини НОМЕР_1 , встановлення підстав та умов притягнення до матеріальної відповідальності, розміру завданої шкоди, виду матеріальної відповідальності, наявність або відсутність підстав, що виключають матеріальну відповідальність» від 25.05.2023 № 473 (т. 1, а.с. 5-9), яким завершено службове розслідування та наказано відповідно до частини 2 статті 11 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» надіслати на ім`я командира Військової частини НОМЕР_5 , за місцем проходження служби лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 , у п`ятиденний строк матеріали розслідування для вирішення питання про притягнення даної особи до матеріальної відповідальності у розмірі 67 168,98 грн.

Відповідно до листа Командира Військової частини НОМЕР_5 від 30.06.2023 № 4545 (т. 1, а.с. 98-101) за результатами розгляду матеріалів службового розслідування стосовно ОСОБА_1 , командування Військової частини НОМЕР_5 дійшло висновку про відсутність належних правових підстав для притягнення старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 (Відповідача) до матеріальної відповідальності.

Наказом Командира Військової частини НОМЕР_5 (по стройовій частині) від 06.07.2023 № 256 (т. 1, а.с. 69) старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 , Начальника медичної служби - начальника медичного пункту, звільненого наказом командувача Сил підтримки від 16.06.2023 № 100 (по особовому складу) у запас за підпунктом «г» (через сімейні обставини (бажання продовжувати військову службу не висловив) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, справи та посаду здав 06.07.2023.

Вважаючи, що Відповідач матеріальну шкоду в добровільному порядку не відшкодував, Позивач звернувся з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для стягнення з Відповідача на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 матеріальної шкоди відсутні.

Також, виходячи із критеріїв, визначених частинами 3 та 5 статті 134, а також частиною 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи незначну складність справи, заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу у розмірі 19 000,00 грн є неспівмірною із заявленими вимогами та складністю справи, а тому суд першої інстанції вважав, що обґрунтованим та об`єктивним, пропорційним предмету спору і таким, що підпадає під критерій розумності, є розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8000,00 грн, що належить стягнути з бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 .

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі - Статут, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі статтею 9 Статуту військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Відповідно до статті 11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Статуту).

Згідно зі статтями 26 та 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України", дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» від 21.09.1999 № 1075-XIV військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Правила збереження військового майна деталізовані у нормах Положення про військове (корабельне) господарство, затверджене наказом Міністерства оборони України від 16.07.1997 №300 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.12.1997 за № 615/2419 (далі - Положення №300)

Наказом Міністерства оборони України від 16 липня 1997 року № 300 затверджено Положення про військове (корабельне) господарство, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 22.12.1997 за № 615/2419 (далі - Положення № 300), пунктом 1.1 якого передбачено, що вказане Положення визначає:

- основи організації та ведення військового (корабельного) господарства;

- права та обов`язки посадових осіб військової частини (корабля) та з`єднання, пов`язані з веденням військового (корабельного) господарства;

- порядок планування та здійснення контролю господарської діяльності;

- порядок організації матеріально-технічного, аеродромно-технічного, ветеринарного, торговельно-побутового, квартирно-експлуатаційного, фінансового та іншого забезпечення;

- порядок приймання і здачі посади та облікової документації особами, на яких покладено ведення військового (корабельного) господарства;

- порядок створення військового господарства при формуванні та порядок ліквідації його при розформуванні військової частини (з`єднання);

- порядок вирішення інших питань щодо організації та ведення військового (корабельного) господарства.

Згідно з підпунктом 3.1.7 Положення № 300 у військових частинах (з`єднаннях), крім посадових осіб, вказаних у статтях 3.1.3 - 3.1.6 цього Положення, військовим господарством відають, зокрема, начальник медичної служби.

Механізм організації та ведення обліку військового майна, закріпленого в установленому законодавством порядку за військовими частинами, військовими навчальними закладами, військовими навчальними підрозділами вищих навчальних закладів, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - Збройні Сили) визначено Інструкцією з обліку військового майна у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017 № 440, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.09.2017 за № 1192/31060 (далі - Інструкція № 440).

Відповідно до пункту 2 Інструкції № 440 матеріально відповідальна особа - посадова (службова) особа, на яку за характером її посади (роботи) покладено матеріальну відповідальність за збереження військового майна на підставі наказу командира військової частини (договору про матеріальну відповідальність працівника, укладеного відповідно до вимог трудового законодавства) і якій передано під звіт або в інший документально оформлений спосіб на зберігання, у тимчасове користування військове майно.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03 жовтня 2019 року № 160-ІХ (далі - Закон № 160-ІХ) визначено, що матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Прямою дійсною шкодою є збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків.

Згідно зі статтею 3 Закону № 160-ІХ підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:

1) наявність шкоди;

2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків;

3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;

4) вина особи в завданні шкоди.

Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.

Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.

Особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди (ст. 4 Закону № 160-ІХ).

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону № 160-ІХ особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність.

Статтею 6 Закону № 160-ІХ передбачено, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:

1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;

2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;

3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;

4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;

5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону № 160-ІХ розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Закону № 160-ІХ у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.

Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.

Згідно зі статтею 11 Закону № 160-ІХ якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її переведення до іншого місця служби чи зарахування в розпорядження, командир (начальник) надсилає у п`ятиденний строк із дня закінчення розслідування, аудиту (перевірки), інвентаризації чи надходження рішення суду відповідні матеріали до нового місця служби чи місця перебування в розпорядженні особи для вирішення питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності.

Командир (начальник) за новим місцем служби чи місцем перебування в розпорядженні особи видає у п`ятнадцятиденний строк із дня надходження матеріалів щодо завданої шкоди наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності. У такому разі відшкодування шкоди здійснюється в порядку, визначеному статтею 10 цього Закону.

Так, статтею 10 Закону № 160-ІХ передбачено, що відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.

Відшкодування шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється на підставі наказу старшого за службовим становищем командира (начальника).

Особа, яка завдала шкоду, за згодою командира (начальника) може добровільно відшкодувати її розмір повністю або частково, передати для відшкодування завданої шкоди рівноцінне майно або відремонтувати чи відновити пошкоджене, про що видається відповідний наказ.

Відшкодування шкоди, визначеної частиною 2 статті 6 цього Закону, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу в разі відмови особи від її добровільного відшкодування.

Відповідно до статті 12 Закону № 160-ІХ у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі визначено Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженим Наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року № 608, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 року за № 1503/31371 (далі - Порядок № 608).

Згідно з пунктом 1 Розділу ІІ Порядку № 608 службове розслідування призначається у разі невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 608 службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).

Згідно з пунктом 3 розділу ІV Порядку № 608 військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право:

- знати підстави проведення службового розслідування;

- бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування;

- відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом;

- давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення;

- з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень;

- порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації;

- висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять;

- ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником);

- оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

Пунктом 1 Розділу V Порядку № 608 передбачено, що за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Відповідно до пункту 1 розділу VІ Порядку № 608 за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Таким чином, відшкодування шкоди, завданої військовослужбовцем під час проходження служби, здійснюється виключно на підставі відповідного наказу командира військової частини про притягнення його до матеріальної відповідальності. Такий наказ виноситься за наслідками службового розслідування у випадку доведення вини військовослужбовця. Якщо військовослужбовець на момент виявлення збитків переведений для подальшого проходження військової служби до іншого місця несення служби, командир надсилає відповідні матеріали до нового місця служби чи місця перебування в розпорядженні особи для вирішення питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.05.2023 № 473 лише затверджено результати службового розслідування та визначено розмір завданої шкоди, а також наказано надіслати на ім`я Командира Військової частини НОМЕР_5 , за місцем проходження служби лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 (Відповідача), у п`ятиденний строк матеріали розслідування для вирішення питання про притягнення даної особи до матеріальної відповідальності у розмірі 67 168,98 грн.

Разом з тим, відповідно до листа Командира Військової частини НОМЕР_5 щодо розгляду матеріалів службового розслідування стосовно Начальника медичної служби - начальника медичного пункту Військової частини НОМЕР_5 старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 (Відповідача) неможливо вважати встановленим факт нестачі військового майна медичної служби Військової частини НОМЕР_1 з вини старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 , у зв`язку з чим відсутні правові підстави для притягнення його до матеріальної відповідальності.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для стягнення з Відповідача на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 матеріальної шкоди.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення адміністративного позову.

Щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 8000,00 грн, колегією суддів встановлено наступне.

Відповідно до частини 1 п. 1 частини 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до пункту 1 частини 3 вказаної статті для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частинами 4, 5 ст. 134 КАС України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

До суду першої інстанції, Позивачем, для підтвердження витрат на правничу допомогу, було подано: договір про надання правничої допомоги від 13 листопада 2023 року № 420/23 на 2 арк.; додаткову угоду від 13 листопада 2023 року на 1 арк.; ордер про надання правничої (правової) допомоги серії СВ № 1069499 від 13 листопада 2023 року на 1 арк.; Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №242 від 17 листопада 2003 року на 2 арк.; Розрахунок-акт суми гонорару і витрат на професійну правничу допомогу від 01 березня 2024 року на 2 арк.; Квитанцію до прибуткового касового ордера від 13 листопада 2023 року № 420/23 на суму 8000,00 грн.

Відповідно до договору про надання правничої допомоги від 13 листопада 2023 року № 420/23, укладеного між Адвокатом Середою Дмитром Анатолійовичем (Адвокат) та Позивачем (Клієнт), Адвокат надає правничу допомогу Клієнту по представництву його інтересів з усіма правами, передбаченими КАС України у справі № 620/15150/23 за адміністративним позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 67 168,98 грн.

Згідно з п. 2.1 договору, для виконання цього Договору Клієнт надає Адвокату наступні повноваження: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з документів, долучених до справи, одержувати копії рішень, ухвал, брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, задавати питання іншим особам, які беруть участь у справі, а також свідкам, експертам, спеціалістам, заявляти клопотання та відводи, давати усні, та письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, заперечувати проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб, знайомитися з журналом судового засідання, робити з нього копії, подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, оскаржувати рішення і ухвали суду, протягом усього часу розгляду справи змінити підставу або предмет позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, визнати позов повністю або частково, пред`явити зустрічний позов, укласти мирову угоду, а також підписувати і подавати від імені Клієнта будь-які процесуальні документи в тому числі позовні заяви та відзиви на позовні заяви,

На підтвердження сплати наданих правничих послуг Позивачем надано до суду Квитанцію до прибуткового касового ордера від 13 листопада 2023 року № 420/23 на суму 8000,00 грн за надання правової допомоги згідно договору про надання правничої допомоги від 13 листопада 2023 року № 420/23.

За правилами ч. 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ч. 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Вказане правило при вирішені питання про співмірність заявленої до присудження суми витрат на професійну правничу допомогу сформульовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17 (73021615) та від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16 (73356068).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовуюсь при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії», заява № 34884/97, п. 30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції У справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

А у пункті 154 рішення Європейського суду із прав людини від 07.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (заява № 58442/00) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Правова позиція Верховного Суду щодо необхідності доведення та врахуванням того чи були витрати на правничу допомогу фактичними, а їх розмір обґрунтованим та розумним викладена, зокрема у постанові від 05.05.2018 року у справі № 821/1594/17.

Верховним Судом у постанові від 19.02.2019 року у справі № 803/1032/18 підкреслюється, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи втрат на правничу допомогу необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`ємом наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Також, Верховний Суд у постанові від 17 серпня 2022 року у справі № 580/3324/19 дійшов висновку, що визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Крім того, Верховним Судом у додатковій постанові від 08 березня 2023 року у справі № 873/52/22 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Також, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи не тільки те, чи були вони фактично понесені, але і оцінювати їх необхідність та неминучість.

Колегія суддів при вирішенні питання витрат на професійну правничу допомогу вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у запереченні на клопотання ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу та апеляційній скарзі зазначено, що заявлена Відповідачем сума стягнення судових витрат на правничу правову допомогу не відповідає дійсним обставинам справи, критеріям її незначної складності, а також реальності адвокатських послуг, у зв`язку з чим заявлений розмір є необґрунтованим.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку, що заявлений до стягнення в суді першої інстанції розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та об`ємом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом, у зв`язку з чим понесені ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу необхідно присудити в сумі 3 500,00 грн.

Також, представником ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу заявлено клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу у зв`язку з розглядом справи у Шостому апеляційному адміністративному суді.

На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції Відповідачем надано: додаткову угоду від 17 липня 2024 року № 2 на 1 арк.; ордер про надання правничої (правової) допомоги серії СВ № 1069499 від 13 листопада 2023 року на 1 арк.; Розрахунок-акт суми гонорару і витрат на професійну правничу допомогу від 29 липня 2024 року на 1 арк.; Квитанцію до прибуткового касового ордера від 17 липня 2024 року № 420/23/2 на суму 12000,00 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що представником Позивача було подано до суду апеляційної інстанції лише відзив на апеляційну скаргу.

Таким чином, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та об`ємом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за потрібне присудити понесені Позивачем в суді апеляційної інстанції витрати на правничу допомогу в сумі 1 500,00 грн.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи та частково порушено норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення питання в частині присудженої до стягнення на користь Позивача суми витрат на правничу допомогу, у зв`язку з цим, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині, що стосується присудженої до стягнення на користь ОСОБА_1 суми витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції скасувати, постановити в цій частині нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 139, 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2024 року - скасувати в частині, що стосується присудженої до стягнення на користь ОСОБА_1 суми витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у сумі 3 500,00 (три тисячі п`ятсот) грн.

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2024 року - залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у сумі 1 500,00 (адна тисяча п`ятсот) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Я.М. Василенко

Є.І. Мєзєнцев