Справа № 520/18834/24
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2024-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 р.Справа № 520/18834/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Курило Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Реброва А.О.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 10.07.2024, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 10.07.24 року по справі № 520/18834/24

за позовом ОСОБА_2

до Голосіївського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання постанову та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Голосіївського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просить суд:

- визнати протиправною постанову ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві (Код ) №248/4 від 04.04.2011.

- визнати бездіяльність Голосіївського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що полягає у не знятті арешту з майна ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) накладеного згідно постанови ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві №248/4 від 04.04.2011, запис в Єдиному реєстрі заборон про арешт нерухомого майна, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, реєстраційний номер обтяження: 11029542 від 04.04.2011 - протиправною.

- зобов`язати Голосіївський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з усього нерухомого майна ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), який накладений згідно постанови ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві №248/4 від 04.04.2011, запис в Єдиному реєстрі заборон про арешт нерухомого майна, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, реєстраційний номер обтяження: 11029542 від 04.04.2011, обтяжувач: відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві (Код ).

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.07.2024 відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 .

Не погодившись з вказаною ухвалою, позивачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 10.07.2024 скасувати та направити справу для подальшого розгляду.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що оскільки в межах даних правовідносин неможливо встановити, на підставі якого документу винесено постанову про накладення арешту та в рамках якого саме виконавчого провадження вона виносилась, відтак дана справа підсудна саме адміністративному суду. Зазначає, що предметом спірних правовідносин є неправомірні дії відповідача щодо винесення постанови про накладення арешту на майно позивача в рамках незрозуміло якого виконавчого провадження, а також подальша бездіяльність відповідача в частині відмови зняття даного арешту на майно. Вказує, що норми ч. 1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження" та ст. 447, ст. 488 ЦПК України встановлюють, що дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку передбаченому законом. Водночас, оскільки згідно відповіді виконавчої служби від 24.06.2024 №107085, запис про арешт нерухомого майна №11029542 від 04.04.2011 неможливо ідентифікувати, як такий, що внесений в рамках конкретного виконавчого провадження, тому дана справа не пов`язується з процесом виконання конкретного судового рішення, а вибір підсудності до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції, буде суперечити даним нормам чинного законодавства. Також апелянт зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження, якщо вважають що рішенням дією або бездіяльністю державного виконавця порушено їх права, мають право звернутись із позовною заявою до адміністративного суду.

В судовому засіданні представник позивача просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, з підстав наведених в апеляційній скарзі та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції. Також зазначив, що оскільки на даний час неможливо ідентифікувати, в рамках конкретно якого виконавчого провадження накладено арешт постановою державного виконавця від 04.04.2011, тому дана справа підсудна саме адміністративному суду.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином. До Другого апеляційного адміністративного суду надав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Позивач зазначає, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки: 381112571 від 31.05.2024 встановлено, що на її майно згідно постанови ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві №248/4 від 04.04.2011 наявний відповідний запис про арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 11029542 від 04.04.2011. Обтяжувач: ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві, код 34999976, 03022, м. Київ, вул. Ломоносова, 22/15.

У відповіді ВДВС Голосіївського РУЮ № 30693/27.1-24 від 10.06.2024 на запит позивача повідомлено, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень (надалі АСВП) на виконанні у ВДВС Голосіївського РУЮ перебувало виконавче провадження №16402704 з примусового виконання судового наказу №2-н-322 від 28.09.2009, виданого Шевченківським районним судом м.Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ЗАТ "Альфа банк" борг в розмірі 274050,61 грн. Відповідно до ЗУ "Про виконавче провадження" 03.12.2009 державним виконавцем відкрито виконавче провадження №16402704 та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження" 28.04.2011 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

В подальшому, 11.06.2024 позивачем до Голосіївського ВДВС Центрального МРУЮ (м.Київ) подана заява про вжиття заходів щодо зняття арештів в рамках виконавчого провадження №16402704.

28.06.2024 від Голосіївського ВДВС Центрального МРУЮ (м. Київ) позивачем отримано лист №10785 від 24.06.2024, в якому повідомлено, що згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження, в рамках примусового виконання виконавчого провадження №16402704 постанови про арешт майна боржника або про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не виносилось. Водночас, відповідно до інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний арешт: зареєстрований 04.04.2011 за №11029542, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, обтяжувач: ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві.

Позивач, зазначив, що оскільки не виявляється можливим ідентифікувати в рамках якого виконавчого провадження накладено арешт її нерухомого майна, відтак дана справа не пов`язується з процесом виконання судового рішення, який розглянув справу, отже вищезазначений спір не відноситься до суду загальної юрисдикції, а підсудний саме адміністративному суду.

Відмовляючи у відкритті провадження по справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що за суб`єктним складом сторін та сутністю спору ця справа підлягає розгляду судом загальної юрисдикції у порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №29458/04 та № 29465/04, пункт 24) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) закріпив поняття "суд, встановлений законом", яке стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність.

Фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити з прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Водночас визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

За приписами частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до частин першої та другої статті 74 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі Закон № 1404-VIIІ) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Встановлено, що даний спір виник у зв`язку із не скасуванням арешту усього майна позивача, що позбавляє останню права розпоряджатися своїм майном.

Згідно з частиною третьою статті 59 Закону № 1404-VIIІ у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 59 Закону № 1404-VIIІ зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках виключно на підставі рішення суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 340/25/19 висловлено правовий висновок, згідно із яким для визначення юрисдикції таких спорів необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/1247/18 вказано, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) й виникають із цивільних правовідносин, відповідно до положень статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції.

Позивач в позовній заяві зазначає, що наявність арешту є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння майном. Також вказує, що спір виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді не зняття арешту державним виконавцем, який здійснював виконавчі дії у виконавчому провадженні № 16402704 на стадії їх завершення під час повернення виконавчих документів стягувачу у 2011 році, а спір виник у зв`язку з тим, що заяву ОСОБА_2 від 11.06.2024 про зняття арешту в рамках виконавчого провадження №16402704, поза межами виконавчого провадження, державний виконавець відмовився зняти.

При цьому, в апеляційній скарзі апелянт зазначив, що предметом спірних правовідносин є неправомірні дії відповідача щодо винесення постанови про накладення арешту на майно ОСОБА_2 , однак колегія суддів зауважує, що в поданій до суду першої інстанції 05.07.2024 позовній заяві, такі підстави позову не визначались.

Відповідно до ч. 5 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі та в суді апеляційної інстанції представником позивача вказано, що позивач просить визнати бездіяльність та постанову відповідача про накладення арешту протиправною, також в мотивувальній частині позову надаються відповідні обгрунтування, доводи та докази протиправної бездіяльності виконавчої служби, тобто позивач оскаржує та не погоджується з таким рішенням та бездіяльністю органу виконавчої служби, що відповідно вказує на те, що даний спір має ознаки публічно-правового характеру.

З цього приводу суд апеляційної інстанції вказує, що судом першої інстанції в ухвалі про відмову у відкритті провадження у справі вірно зазначено, що за суттю спірних правовідносин вказаний спір не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки звертаючись з позовною заявою позивач мав намір лише вирішити питання про зняття арешту з майна, яке належить позивачу.

Тобто зазначені висновки суду першої інстанції повністю відповідають позиції Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2020 по справі №340/25/19, а саме якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Також, колегія суддів зазначає, що відповідно до листа Голосіївського ВДВС у м. Києві від 21.06.2024 №33186/27.1-24 вказано, що у відділі перебувало виконавче провадження №16402704 з примусового виконання судового наказу №2-н-322 від 28.09.2009, виданого Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення із ОСОБА_2 на користь ЗАТ "Альфа -Банк" боргу у розмірі 274050,61. 03.12.2009 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 28.04.2011 державним виконавцем, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження" (в ред. від 21.04.1999 №606ХІV) винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

У вказаному листі також зазначено, що згідно відомостей АСВП постанови про арешт майна боржника або про арешт майна боржника та оголошення, заборони на його відчуження не виносилось, однак згідно інформації Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний арешт, зареєстрований 04.04.2011, підстава обтяження - постанова ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві від 04.04.2011 №248/4.

Так, матеріалами справи встановлено, що інші провадження відносно стягнення з ОСОБА_2 , окрім ВП №16402704, на виконанні у Відділі не перебувають, водночас вказані обставини дають суду вважати, що постанова ВДВС Голосіївського РУЮ у м.Києві №248/4 від 04.04.2011 винесена в рамках виконавчого провадження з примусового виконання судового наказу №2-н-322 від 28.09.2009, виданого Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення із ОСОБА_2 на користь ЗАТ "Альфа -Банк" боргу.

При цьому, незазначення відомостей в АСВП щодо накладення арешту майна боржника не є безумовною підставою вважати, що таке обтяження відсутнє в рамках виконавчого провадження №16402704 з примусового виконання судового наказу №2-н-322 від 28.09.2009, враховуючи ті обставини, що АСВП розпочало свою роботу лише з 2016 року (Наказом Міністерства юстиції України 05.08.2016 № 2432/5 затверджено Положення про АСВП).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, зокрема, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В силу вимог частини другої статті 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Так, даний спір за своєю суттю не є публічно-правовим, а стосується захисту цивільних прав позивача щодо майна, яке обтяжене арештом і повинен розглядаються в порядку цивільного судочинства за місцезнаходженням майна або основної його частини.

З урахуванням наведеного у сукупності, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що даний спір не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства, у зв`язку із чим необхідно відмовити у відкритті провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст. 170 КАС України.

Суд першої інстанції виконав вимоги частини 6 статті 170 КАС України та роз`яснив позивачу, що вона має право звернутися до суду у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З огляду на наведене апеляційний суд надав правову оцінку визначальним доводам сторін. Суд зауважує, що ненадання оцінки іншим доводам сторін жодним чином не відобразилось на повноті та об`єктивності дослідження судом обставин справи та не вплинуло на результат апеляційного розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, постановив оскаржену ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови у відкритті провадження у даній справі, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права..

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 10.07.2024 по справі № 520/18834/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді Л.В. Мельнікова Л.В. Курило
Повний текст постанови складено 30.08.2024 року