Справа № 580/2574/24
Суддя: Черпак Юрій Кононович
Дата ухвалення: 2024-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/2574/24 Головуючий у 1-й інстанції: Гаращенко В.В.
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Черпака Ю.К.,

суддів Маринчак Н.Є., Штульман І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Пилипенка Ростислава Борисовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 травня 2024 року, ухвалене в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання незаконними наказів, поновлення на посаді та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач/апелянт/ ОСОБА_1 ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (далі -відповідач/Департамент) про визнання незаконними наказів, поновлення на посаді та зобов`язання вчинити дії, в якому просив:

- скасувати наказ Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» від 20 лютого 2024 року № 75, відповідно до якого майора поліції ОСОБА_1 за порушення службової дисципліни було звільнено зі служби в Національній поліції України;

- скасувати наказ Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України «По особовому складу» від 20 лютого 2024 року № 103 о/с, відповідно до якого майора поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в Національній поліції України, у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення;

- зобов`язати Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України поновити майора поліції ОСОБА_1 на посаді начальника 7-го відділу (моніторингу та координації) управління стратегічних розслідувань у Черкаській області;

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо зволікання із розглядом рапорту майора поліції ОСОБА_1 від 12 січня 2024 року про звільнення зі служби в Національній поліції України за власним бажанням;

- зобов`язати Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України розглянути та задовольнити рапорт майора поліції ОСОБА_1 від 12 січня 2024 року про звільнення зі служби в Національній поліції України за власним бажанням.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю бездіяльності відповідача щодо розгляду у двотижневий строк рапорта про звільнення, за результатами розгляду якого повинен був звільнити зі служби в поліції. Обставини невиходу на службу безпосередньо пов`язані з поданням зазначеного рапорту, оскільки після його подання позивач вважав, що він є звільненим. На його думку, застосування до позивача дисциплінарного стягнення за неявку на службу є незаконним, оскільки позивач подав рапорт про звільнення за власним бажанням.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Пилипенко Р.Б. просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Скарга обґрунтована посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Дійшовши висновку про те, що позивач без поважних причин не вийшов на роботу та не доповів безпосередньому керівникові про факт та обставини такого не виходу, суд першої інстанції не врахував, що позивач 12 січня 2024 року звернувся через свого безпосереднього керівника з рапортом до керівника Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про звільнення зі служби в поліції (за власним бажанням), однак вказаний рапорт був зареєстрований лише 19 січня 2024 року, що підтверджує бездіяльність відповідача. Матеріали справи не містять заперечень керівництва позивача щодо звільнення зі служби, повідомлення про незгоду з таким звільненням. Окрім того, безпосереднє керівництво знало про причину звільнення позивача - тяжка сімейна обставина (хвороба матері ОСОБА_2 ). На думку апелянта, висновок суду першої інстанції про обов`язок співробітника поліції при поданні рапорту про звільнення за власним бажанням попереджати прямого керівника органу про прийняте рішення не пізніше як за три місяці, є безпідставним та необґрунтованим, оскільки чинним законодавством такого не передбачено, а також не передбачено обов`язкового зазначення у рапорті обставин, що зумовлюють поважність причин такого звільнення. В цій ситуації підлягають застосуванню положення статті 38 Кодексу законів про працю України, якою встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. В цьому випадку вбачається чітка бездіяльність відповідача, яка виразилась у неповідомленні позивача до 26 січня 2024 року про прийняте рішення щодо звільнення за власним бажанням. Тому, зважаючи на відсутність будь-яких відомостей про відмову відповідача у звільнення зі служби, позивач на цілком законних підставах припинив виконання службових обов`язків після спливу двох тижнів від моменту подачі рапорту (в якому було вказано про конкретну дату звільнення). Також, за вказаних обставин висновок про вчинення дисциплінарного проступку, що виразився у неявці на службу, є безпідставним та необґрунтованим.

У відзиві на апеляційну скаргу Департамент підтримав рішення суду першої інстанції, просив залишити його в силі, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити. Зазначив, що підпунктом «ж» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29 липня 1991 року (далі - Положення № 114) регламентовано, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік), зокрема, за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків. Однак, ОСОБА_1 у своєму рапорті про звільнення від 12 січня 2024 року не вказував про наявність поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, а саме лікування матері - інваліда II групи ОСОБА_2 , про таку причину останній зазначив лише у позовній заяві. Розгляд рапорту ОСОБА_1 про звільнення зі служби в поліції після спливу двотижневого терміну не є порушенням законодавства, оскільки такий термін встановлено загальним трудовим законодавством - статтею 38 Кодексу законів про працю України, яка не підлягає застосуванню до даних спірних правовідносин, а спеціальним законодавством - пунктом 68 Положення № 114 встановлено тримісячний строк розгляду рапорту про звільнення, тому з моменту прийняття та реєстрації рапорту ОСОБА_1 - 19 січня 2024 року у керівництва Департаменту був тримісячний строк для його розгляду. При цьому, до закінчення тримісячного строку попередження про звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 зобов`язаний був перебувати на робочому місці та виконувати свої службові обов`язки. Департамент погодився з висновком суду першої інстанції про обов`язковість у разі звільнення працівника за власним бажанням домовленості між сторонами та обов`язкової наявності згоди уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. В той же час, ОСОБА_1 та начальник управління стратегічних розслідувань в Черкаській області Департаменту ОСОБА_7 не дійшли згоди про звільнення апелянта з 26 січня 2024 року про що свідчить напис ОСОБА_7 «Заперечую» на рапорті ОСОБА_1 від 12 січня 2024 року про звільнення зі служби в поліції, про що завідомо знав ОСОБА_1 , оскільки він особисто надавав такий рапорт на розгляд керівнику та після отримання відмови самостійно відправив свій рапорт із запереченням ОСОБА_7 до керівництва Департаменту, як вищого в порядку підлеглості органу. Вказану дату звільнення не погодив і прямий керівник ОСОБА_1 - начальник Департаменту, про що свідчить відсутність відповідної візи на рапорті апелянта. Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 достеменно знав, що між ним, керівником управління стратегічних розслідувань в Черкаській області Департаменту та керівником Департаменту відсутня згода про звільнення зі служби в поліції саме з 26 січня 2024 року. Твердження ОСОБА_1 що він правомірно, на законодавчих підставах припинив виконання службових обов`язків, оскільки був впевнений, що звільнений зі служби в поліції з 26 січня 2024 року, є необґрунтованими. ОСОБА_1 не видано ні наказу про його звільнення, ні трудову книжку з внесенням відповідного запису про звільнення, ні письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні; з проханням видати відповідні документи ОСОБА_1 у день звільнення до Департаменту не звертався, тому позивач не звільнений зі служби в поліції на підставі поданого ним рапорту.

Апеляційний розгляд справи відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та на основі наявних доказів.

Згідно з частинами першою та другою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши повноту встановлення фактичних обставин справ та їх правову оцінку, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що ОСОБА_1 проходив службу в органах Національної поліції України на посаді начальника 7-го відділу (моніторингу та координації) управління стратегічних розслідувань у Черкаській області Департаменту стратегічних розслідувань у званні майора поліції.

13 січня 2024 року позивач засобами поштового зв`язку направив рекомендованим листом до відповідача за адресою: місто Київ, вулиця Академіка Богомольця, 10 , рапорт про звільнення від 12 січня 2024 року, в якому просив звільнити зі служби в поліції відповідно до пункту 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 26 січня 2024 року.

Вказаний рапорт вручений відповідачу 18 січня 2024 року та зареєстрований за вхідним № СЕД-1534 від 19 січня 2024 року.

В подальшому, на виконання наказів Департаменту стратегічних розслідувань (далі - ДСР, Департамент) Національної поліції України від 02 лютого 2024 року № 29-П «Про призначення та проведення службового розслідування», та від 13 лютого 2024 року № 41-П «Про внесення змін до персонального складу дисциплінарної комісії, затвердженої наказом ДСР від 02 лютого 2024 року № 29-П», дисциплінарною комісією у складі - голови комісії полковника поліції ОСОБА_3 (заступника начальника Департаменту), членів комісії: ОСОБА_4 (начальника 4-го управління (організації роботи, моніторингу та контролю), підполковника поліції ОСОБА_5 (заступника начальника 1-го відділу (координації роботи та контролю) 4-го управління (організації роботи, моніторингу та контролю)) та підполковника поліції ОСОБА_6 (старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 1-го відділу (координації роботи та контролю) 4-го управління (організації роботи, моніторингу та контролю) Департаменту) у формі письмового провадження проведено службове розслідування щодо вчинення дисциплінарного проступку майором поліції ОСОБА_1 , працівником управління стратегічних розслідувань в Черкаській області.

За результатами зазначеного розслідування складено висновок від 16 лютого 2024 року, згідно з яким у діях майора поліції ОСОБА_1 , начальника 7-го відділу (моніторингу та координації) УСР в Черкаській області встановлено порушення частини першої статті 3, пунктів 1, 2, 6 частини першої статті 18 та статті 64 Закону України «Про Національну поліцію», частин першої, другої та пунктів 1, 2, 4, 8 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України», затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15 березня 2018 року за № 2337-VІІІ, наказу Департаменту стратегічних розслідувань від 26 листопада 2019 року № 55 «Про затвердження внутрішнього розпорядку дня поліцейських, державних службовців та працівників Департаменту» та підпунктів 1, 2, 12 пункту 1 розділу II «Правил етичної поведінки поліцейських», затверджених наказом МВС України від 09 листопада 2016 року № 1179, Положення № 114, які виразилися у порушенні законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського, ігноруванні наказів та доручень МВС України, Національної поліції України щодо запобігання та недопущення порушень службової дисципліни, порушенні правил внутрішнього розпорядку, що призвело до безпідставної відсутності на службі у період з 29 січня 2024 року до 02 лютого 2024 року.

Наказом Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України за № 103 о/с від 20 лютого 2024 року майора поліції ОСОБА_1 (0054464) звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Підставою для прийняття зазначеного наказу став наказ керівника відповідача від 20 лютого 2024 року №75 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», відповідно до якого за порушення службової дисципліни, що виразилося у недотриманні вимог частини першої статті 3, пунктів 1, 2, 6 частини першої статті 18 та статті 64 Закону України «Про національну поліцію», частин першої, другої та підпунктів 1, 2, 4, 8 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, Внутрішнього розпорядку дня поліцейських, державних службовців та працівників Департаменту, затвердженого наказом ДСР від 26 листопада 2019 року № 55, та підпункту 1, 2, 12 пункту 1 розділу II Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09 листопада 2016 року № 1179, Положення № 114, майора поліції ОСОБА_1 (начальника 7-го відділу (моніторингу та координації) управління стратегічних розслідувань в Черкаській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України) звільнено зі служби в національній поліції.

Позивач не погоджуючись з правомірністю притягнення його до дисциплінарної відповідальності та звільненням зі служби в поліції, звернувся до суду з позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про Національну поліцію» не визначає умов щодо строків розгляду рапорту про звільнення за власним бажанням, як і строків реалізації такого рапорту шляхом видання наказу про звільнення. Разом з тим, пунктом 68 Положення № 114 встановлено термін попередження особою свого прямого начальника про бажання звільнитися, який складає три місяці. Тому, до спірних правовідносин застосовуються приписи пункту 68 Положення №114 як спеціального нормативно-правового акту у питанні регулювання терміну попередження позивачем про звільнення за власним бажанням, який, на відміну від КЗпП України, становить не два тижні, а три місяці. При цьому, у межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк. Однак наявними у справі матеріалами підтверджено відсутність такої домовленості між позивачем та його керівництвом, тому за відсутності доказів іншого, позивач залишається працівником установи та зобов`язаний був перебувати на робочому місці. Тому, накладене на позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції повністю відповідає тяжкості вчиненого ним проступку, обставинам, за яких його скоєно, та співмірно із заподіяною ним шкодою суспільним інтересам, у зв`язку з чим застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби є законним, правомірним та обґрунтованим, пропорційним та за даних обставин справедливим, оскільки позивач порушив вимоги Дисциплінарного статуту Національної поліції України та Закону України «Про національну поліцію».

Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначається Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).

Згідно з частиною першою статті 17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Частиною першою статті 18 Закону № 580-VIII встановлені обов`язки поліцейського зокрема: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Відповідно до частини першої, другої статті 19 Закону № 580-VIII у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15 березня 2018 року № 2337-VIII затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції України (далі - Дисциплінарний статут).

Відповідно до частини першої статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Згідно з частиною третьою статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону № 580-VIII, зобов`язує поліцейського: 1) бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; 2) знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; 3) поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; 4) безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; 5) вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; 6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; 7) утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; 8) знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку; 9) підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень; 10) берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів; 11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень; 12) дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення; 13) сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції; 14) під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.

Згідно з статтею 12 Дисциплінарного статуту дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Відповідно до частин другої і четвертої статті 14 Дисциплінарного статуту службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Частиною третьою статті 19 Дисциплінарного статуту передбачено, що під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Відповідно до частини сьомої статті 19 Дисциплінарного статуту у разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції.

Згідно з частиною восьмою статті 19 Дисциплінарного статуту під час визначення виду стягнення керівник враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Частиною 3 статті 13 Дисциплінарного статуту передбачено, що до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

За пунктом 6 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Отже, підставою для застосування до поліцейського дисциплінарних стягнень, перелік яких визначено у статті 13 Дисциплінарного статуту, є вчинення дисциплінарного проступку, тобто протиправних, винних дій чи бездіяльність, що полягає в порушенні поліцейським службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського.

Зазначені у статті 13 Дисциплінарного статуту види дисциплінарних стягнень застосовуються виходячи із обставин і характеру проступку, особи поліцейського, обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередньої поведінки поліцейського, його ставлення до служби, ступеня його вини.

При цьому, звільнення зі служби в поліції є найсуворішим видом дисциплінарного стягнення за порушення службової дисципліни та є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Таким чином, для вирішення питання щодо правомірності застосування до позивача дисциплінарного стягнення як звільнення із служби в поліції, необхідно враховувати його пропорційність до вчиненого порушення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності слугувала відсутність позивача на службі у період з 29 січня 2024 року по 02 лютого 2024 року.

Мотивуючи свою позицію щодо відсутності дисциплінарного проступку, позивач зазначає про те, що ним 12 січня 2024 року подано рапорт про звільнення з 26 січня 2024 року, тому він повинен був бути звільнений з дати, яка зазначена в рапорті, тобто через два тижні після його подання, тому припинив виконання службових обов`язків із вказаної дати.

Надаючи правову оцінку зазначеним обставинам, слід звернути увагу на наступне.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що Закон України «Про Національну поліцію» не визначає умов щодо строків розгляду рапорту про звільнення за власним бажанням, як і строків реалізації такого рапорту шляхом видання наказу про звільнення.

Разом з тим, пунктом 68 Положення № 114 визначено термін попередження особою свого прямого начальника про бажання звільнитися, який складає три місяці.

Законом від 15 березня 2022 року № 2123-ІХ частину першу статті 60 Закону № 580-VIII викладено в новій редакції, згідно з якою відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин приписів пункту 68 Положення № 114 як спеціального нормативно-правового акту у питанні регулювання терміну попередження позивачем про звільнення за власним бажанням, який, на відміну від КЗпП України, становить не два тижні, а три місяці.

Крім того, необхідно зазначити, що у межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 15 лютого 2021 року у справі № 160/3607/19, який відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України підлягає застосуванню у цій справі.

Таким чином, на відповідача не покладено обов`язку звільняти позивача у двотижневий строк чи в інший строк, визначений у рапорті про звільнення, що спростовує його твердження в цій частині.

Підлягає врахуванню те, що звільнення можливе у більш скорочені строки лише за умови згоди обох сторін, тобто орган поліції в якому проходить службу позивач, повинен погодити такі строки та видати відповідний наказ про звільнення, однак у справі, що розглядається, таке погодження відсутнє.

Однак, як встановлено судом першої інстанції, підтверджено під час апеляційного перегляду справи та не спростовано апелянтом, рапорт ОСОБА_1 від 12 січня 2024 року не був погоджений, а відповідний наказ про звільнення не прийнятий.

Щодо обставин обізнаності ОСОБА_1 про відсутність погодження керівництва, слід звернути увагу на наступне.

Відповідно до поданих позивачем під час проведення службового розслідування письмових пояснень від 08 лютого 2024 року йому було достеменно відомо про відсутність погодження, оскільки на рапорт від 12 січня 2024 року безпосереднім керівником позивача - начальником УСР в Черкаській області, полковником поліції ОСОБА_7 , накладено резолюцію: «Заперечую».

В письмових поясненнях від 14 лютого 2024 року, наданих під час проведення службового розслідування начальником 2-го сектору управління стратегічних розслідувань в Черкаській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, ОСОБА_8 зазначила, що 12 січня 2024 року до неї звертався ОСОБА_1 та просив надати зразок рапорту на звільнення за власним бажанням та зазначив, що 26 січня 2024 року в нього має бути останній робочий день. Вона його повідомила, що він повинен завчасно до дати звільнення повідомити керівництво Департаменту стратегічних розслідувань і що термін розгляду рапорту розпочинається з дати його реєстрації в канцелярії. В понеділок, 15 січня 2024 року ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_8 , що направив рапорт про звільнення зі служби засобами поштового зв`язку.

У письмових поясненнях від 14 лютого 2024 року, наданих під час проведення службового розслідування, заступник начальника 7-го відділу (моніторингу та координації) УСР в Черкаській області майор поліції ОСОБА_9 вказав, що 26 січня 2024 року у п`ятницю, майор поліції ОСОБА_1 вийшов на службу до УСР в Черкаській області о 08 год. 30 хв., перед цим він кілька днів був на лікарняному. В особистій розмові майор поліції ОСОБА_1 повідомив йому, що 26 січня 2024 року останній день його служби в поліції, оскільки відповідно до написаного ним за два тижні до цього рапорту він повинен бути звільненим з поліції за особистим бажанням. ОСОБА_1 здав йому картку-замісник на табельну вогнепальну зброю та переписав інші матеріальні цінності, записані на нього. Після чого, ОСОБА_9 поставив свій підпис в його обхідному листі. Після того, як позивач не вийшов на службу 29 січня 2024 року, ОСОБА_9 дізнався від ОСОБА_8 , що наказу про звільнення ОСОБА_1 немає. ОСОБА_9 відразу за допомогою застосунку «WhatsАрр» зателефонував ОСОБА_1 , який під час розмови повідомив, що ним написаний рапорт на звільнення та у відповідні строки направлений до керівництва ДСР, а тому він вважає, що відповідно до чинного законодавства він звільнений зі служби в поліції, а тому виходити на службу не буде. Після чого ОСОБА_9 повідомив про зміст розмови підполковнику поліції ОСОБА_8 , яка в свою чергу негайно доповіла начальникові управління полковнику поліції ОСОБА_7 . Після цього майор поліції ОСОБА_1 на службу не виходив.

У письмових поясненнях від 15 лютого 2024 року, наданих під час проведення службового розслідування начальником управління стратегічних розслідувань в Черкаській області, полковником поліції ОСОБА_7 , повідомлено, що 12 січня 2024 року до нього звертався ОСОБА_1 з проханням завізувати рапорт про звільнення, однак враховуючи некомплект посад в управлінні, військовий стан та відсутність пояснень з боку ОСОБА_1 щодо мотивів його звільнення, на рапорті ОСОБА_7 поставив візу «Заперечую».

Отже, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок про підтвердження наявними матеріалами справи обізнаності позивача про відмову свого безпосереднього керівника ОСОБА_7 у погодженні звільнення зі служби станом на 12 січня 2024 року, а також підтвердження фактичного надходження до відповідача 18 січня 2024 року рапорту позивача про звільнення зі служби від 12 січня 2024 року.

З урахуванням наведених обставин, за відсутності наказу про звільнення зі служби позивач повинен був продовжити виконання своїх посадових обов`язків, тому невихід позивача на службу без повідомлення поважних причин такого невиходу, обґрунтовано оцінено відповідачем як відмова від виконання службових обов`язків.

Посилання позивача як на доказ звільнення зі служби на факт передачі матеріальних цінностей, які перебували в його користуванні під час служби, є безпідставними, оскільки як правильно зауважив суд першої інстанції, органом, уповноваженим звільняти позивача зі служби є Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України, який не приймав і не ознайомлював позивача з наказом про звільнення зі служби, тому передача наявних у позивача цінностей за місцем проходження служби у м. Черкаси за власною ініціативою, без відповідного погодження вказаного органу та безпосереднього керівника позивача, не є належним доказом звільнення зі служби в поліції.

Щодо тверджень апелянта про допущені відповідачем процедурні порушення під час проведення службового розслідування, слід зазначити таке.

Відповідно до частин першої і четвертої статті 14 Дисциплінарного статуту службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, медіа, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Пунктом 2 розділу ІІ Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2018 року № 893, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 листопада 2018 року за № 1355/32807 (далі - Порядок № 893), визначено перелік підстав для проведення службових розслідувань, однак із положень частини четвертої статті 14 Дисциплінарного статуту та із конструкції розділу ІІ Порядку № 893 вбачається, що перелік, наведений в пункті 2 розділу ІІ Порядку № 893, є невичерпним і застосовується виключно з урахуванням пункту 1 цього ж Порядку, в якому і наведено виключні підстави для призначення службового розслідування.

Матеріалами справи підтверджено, що підставою для призначення службового розслідування Департаментом стало надходження до Департаменту інформаційної довідки від 30 січня 2024 року № 438/55/122/01-2024, в якій зазначено, що ОСОБА_1 без поважних причин 29 січня 2024 року і 30 січня 2024 року відсутній на службі та жодних документів або відомостей, які свідчать про наявність поважних причин невиходу на службу у вказані дні, не надав, і доповнення до даної інформаційної довідки від 02 лютого 2024 року № 529/55/122/01-2024 про те, що ОСОБА_1 у період з 31 січня 2024 року по 02 лютого 2024 року на службу не вийшов, документів, які підтверджують поважність причин невиходу, не надав.

Вказані обставини свідчать про наявність у відповідача підстав для призначення службового розслідування за фактом відсутності позивача на службі, що спростовує доводи апелянта про відсутність законодавчих підстав для його призначення.

Окрім того, за наявності у відповідача права на розгляд рапорту про звільнення протягом трьох місяців з моменту його реєстрації та відсутності зазначення позивачем поважних причин звільнення зі служби, не вбачається допущення відповідачем бездіяльності щодо розгляду рапорту позивача про звільнення зі служби, оскільки на дату накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, строк розгляду рапорту не вичерпано і позивача звільнено зі служби з підстав вчинення дисциплінарного проступку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що накладене на позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції повністю відповідає тяжкості вчиненого ним проступку, обставинам, за яких його скоєно, та співмірно із заподіяною ним шкодою суспільним інтересам, у зв`язку з чим застосування до позивача такого дисциплінарного стягнення є правомірним та пропорційним.

При прийнятті рішення про накладення на позивача найсуворішого виду дисциплінарного стягнення, а саме звільнення зі служби в поліції, відповідач використав свої дискреційні повноваження щодо вибору стягнення на власний розсуд, тобто діяв обґрунтовано, в порядку, у межах та у спосіб, що передбачені законодавством України.

Обраний відповідачем вид дисциплінарного стягнення в повній мірі узгоджується зі значимістю вчиненого позивачем проступку, а отже не застосований свавільно.

Таким чином, оскільки під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції підтвердилися висновки про вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, тому відсутні правові підстави для скасування як наказу Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» від 20 лютого 2024 року № 75, так і наказу Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України «По особовому складу» від 20 лютого 2024 року № 103 о/с, відповідно до якого майора поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в Національній поліції України у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно із статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення окружного адміністративного суду відповідає наведеним критеріям, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10 травня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Маринчак Н.Є.

Штульман І.В.