Справа № 160/7454/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2024 рокуСправа №160/7454/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення №69682747 від 11.10.2023р., зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

21.03.2024р. ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та, з урахуванням поданої 01.04.2024р. позовної заяви на усунення недоліків, просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення №69682747 від 11 жовтня 2023р. винесеного (прийнятого) державним реєстратором речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про відмову у проведенні реєстраційних дій;

- зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зареєструвати в окремий об`єкт нерухомого майна належні ОСОБА_1 у порядку виділу частки зі спільного часткового майна (житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ) реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01 право власності на окремий об`єкт нерухомого майна житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, який складається із: 2-1 кухня площею 8,9 кв.м, 2-2 житлова, площею 10,0 кв.м, 2-3 житлова, площею 13,8 кв.м, 2-4 житлова, площею 8,7 кв.м, душ літ К, вбиральня літ И, зливна яма №8, №4,5 ворота, огорожа, споруди ІІ, Ш мостіння, як окремий та цілий об`єкт нерухомого майна, який підлягає державній реєстрації та припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.03.2023 року по справі №199/1002/22.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що за оспорюваним рішенням їй було відмовлено в проведенні реєстраційних дій на вказане вище нерухоме майно з підстав не надання нею з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва про новосформоване/новостворене майно, утворене в результаті такого поділу, виділу частки, відомостей про присвоєння адреси, а також при встановленні проведення реконструкції на закінчений будівництвом об`єкт, утворений в результаті поділу, виділу частки, не надано декларації про прийняття його в експлуатацію. Зазначене рішення, на думку позивачки, є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав того, що виділ частки зі спільного часткового майна відбувся згідно до норм Цивільного кодексу України, а саме: на підставі судового рішення, що набрало законної сили, відповідно до ч.1 п.9 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; згідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не потрібно присвоєння адреси, що підтверджено і наданою відповіддю Департаменту по роботі з активами головного архітектурно-планувального управління Дніпровської міської ради від 01.12.2023р. №8/21-495 щодо присвоєння (зміни) адреси згаданому об`єкту нерухомого майна; будь-яких будівельних робіт у житловому будинку не проводилось, тому вважає, що надання декларації про прийняття його в експлуатацію не потрібно; оскільки приміщення є складовою частини будинку, то документ, що підтверджує присвоєння будинку, будівлі, споруді адреси не вимагається, тому документ про присвоєння адреси таким приміщенням не подається згідно до п.54, п.79 Порядку №1127; обов`язковість виконання судового рішення, визначена у ст.129-1 Конституції України, ст.ст.2,14,370 КАС України, є складовою права особи на справедливий суд, що гарантується ст.6 Конвенції та відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав не передбачених законом заборонена, про що зазначено і у правових позиціях, викладених у постанові КГС ВС від 07.11.2019р. у справі №916/2825/18. У письмових поясненнях, поданих через систему «Електронний суд» 27.06.2024р., представник позивача послався на ті ж самі обставини та підстави, що зазначені і у позові (а.с.58-72, 87-102).

Ухвалою суду від 08.04.2024р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та, зокрема, зобов`язано відповідача протягом 15 календарних днів з дня отримання цієї ухвали суду надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати всі копії документів, що були підставами для прийняття оспорюваного рішення, докази правомірності його прийняття, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.73).

Зазначена ухвала суду та адміністративний позов з доданими до нього документами були отримані відповідачем у його електронному кабінеті 22.03.2024р. (адміністративний позов) 10.04.2024р. (ухвала суду), що підтверджується відповідними довідками про доставку електронного листа, що відповідає вимогам належного повідомлення учасників справи про час і місце судового розгляду згідно до вимог ст. 18 КАС України (а.с.76-78).

Проте, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, станом на 02.09.2024р. відповідачем на вимогу ухвали суду без поважної причини відзив на позов не надано.

У відповідності до ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву на позов у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно довідки управління персоналом суду від 23.07.2024р. №228 суддя Конєва С.О. перебувала у черговій відпустці у період з 26.07.2024р. по 31.08.2024р. та у зв`язку з зазначеним за ухвалою суду від 02.09.2024р. розгляд даної справи було продовжено згідно до ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України до 02.09.2024р. (а.с.105,106).

Отже, рішення у даній адміністративній справі приймається 02.09.2024р. у межах строку, встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи копій документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянка України ОСОБА_1 31.07.2023р. звернулася до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради із заявою за реєстраційним №56431432 з приводу державної реєстрації набуття права спільної часткової власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта позивачки № НОМЕР_1 від 03.10.2019р. (а.с.16-17) та іншими матеріалами справи.

Як зазначила позивачка у позові, нею до згаданої вище заяви був поданий увесь необхідний пакет документів для державної реєстрації згідно Порядку, а саме: рішення суду, що набрало законної сили, технічний паспорт, документи, що підтверджують право власності на майно, документи, що підтверджують особу заявника (а.с.61).

30.08.2023р. державним реєстратором було прийнято рішення про зупинення розгляду заяви позивачки за №69082565 через не подання з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва відомостей про новосформоване/новостворене майно, утворене у результаті такого поділу, виділу частки, а саме: відомостей про присвоєння адреси, декларації про прийняття його в експлуатацію, зобов`язано позивачку надати такі документи державному реєстратору протягом 30 робочих днів з дня отримання цього рішення, що підтверджується змістом копії наведеного рішення (а.с.27-28).

11.10.2023р., через не усунення обставин, що були підставами для зупинення розгляду згаданої заяви позивачки, посадовою особою відповідача на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку №1127, Порядку №1141, за заявою від 31.07.2023р. №56431432 було прийнято рішення №69682747 про відмову в проведенні реєстраційних дій (а.с.38).

Правомірність прийняття посадовою особою відповідача вищенаведеного рішення №69682747 від 11.10.2023р. про відмову в проведенні реєстраційних дій, є предметом спору у цій справі.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.

Статтею 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюється Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV від 01.07.2004 (далі - Закон №1952-ІV), відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015р. №1127 ( у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.08.2016р. №553) (далі Порядок №1127).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV від 01.07.2004 (далі - Закон №1952-ІV) встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах (ч. 3 ст. 10 Закону №1952-ІV).

Під час проведення реєстраційних дій державний реєстратор обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи (п. 4 ч. 3 ст. 10 Закону №1952-IV).

Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії (ч. 2 ст. 12 Закону №1952-IV).

Частиною 2 ст. 18 Закону №1952-ІV передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону №1952-IV).

Згідно абзацу 3 пункту 54 Порядку № 1127 (у редакції, чинній на момент виникнення відносин) встановлено, що для державної реєстрації права власності на майно, утворене у результаті поділу майна чи виділу в натурі частки з майна, що перебуває у спільній власності, та має наслідком припинення права спільної власності для усіх або одного із співвласників, що здійснює виділ у натурі частки, також подається договір про поділ спільного майна чи відповідно договір про виділ у натурі частки із спільного майна або рішення суду.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності врегульовані Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI.

Адресою об`єкта нерухомого майна (далі - адреса) є унікальна структурована сукупність реквізитів, що використовуються для ідентифікації об`єкта та визначення місця його розташування на місцевості. (ч. 1 ст. 26-3 Закону № 3038-VI).

Адреса присвоюється об`єктам будівництва, будинкам, будівлям, спорудам, квартирам, гаражним боксам, машиномісцям, іншим житловим та нежитловим приміщенням, які є самостійними об`єктами нерухомого майна (ч. 3 ст. 26-3 Закону № 3038-VI).

В той же час, відповідно до пункту 2 частини 3 згаданої статті 26-3 Закону №3038-УІ передбачено, що адреса не присвоюється будівлям та спорудам, що є приналежністю відповідної будівлі або споруди або їх складовою частиною.

Також і за приписами абз.2 пункту 79 Порядку №1127 ( у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що документ, який підтверджує присвоєння будинку, будівлі, споруді адреси, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт у результаті нового будівництва, що є складовою частини будинку, будівлі, споруди (квартира, гаражний бокс, машиномісце, інше житлове та нежитлове приміщення), яка після прийняття об`єкта в експлуатацію є самостійним об`єктом нерухомого майна, у разі присвоєння відповідному будинку, будівлі або споруді, складовою частиною яких є такий об`єкт, адреси до застосування Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, але за умови наявності державної реєстрації права власності на інші складові частини у відповідному будинку, будівлі або споруді.

Таким чином, із аналізу наведеного вище чинного законодавства на момент виникнення спірних відносин, слідує, що для державної реєстрації права власності на майно, утворене у результаті поділу майна чи виділу в натурі частки з майна, що перебуває у спільній власності, та має наслідком припинення права спільної власності для усіх або одного із співвласників, що здійснює виділ у натурі частки, заявником подається, зокрема, рішення суду.

Тобто, саме судове рішення, яке набрало законної сили, є підставою для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

При цьому, вказаними приписами визначено, що адреса не присвоюється будівлям та спорудам, що є приналежністю відповідної будівлі або споруди або їх складовою частиною.

А відповідно, із наведеного випливає, що відомості про присвоєння адреси таким житловим приміщенням, які виділяються в натурі із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна та є складовою частиною житлового будинку, під час проведення державної реєстрації такого об`єкта, державним реєстратором не можуть вимагатися.

Так, судом із матеріалів справи були встановлені обставини щодо виділу в натурі зі спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна належних позивачці на праві власності 1/2 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та визнано за позивачкою у порядку виділу частки зі спільного часткового майна (житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01) право власності на окремий об`єкт нерухомого майна житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, який складається із: 2-1 кухня площею 8,9 кв.м, 2-2 житлова, площею 10,0 кв.м, 2-3 житлова, площею 13,8 кв.м, 2-4 житлова, площею 8,7 кв.м, душ літ К, вбиральня літ И, зливна яма №8, №4,5 ворота, огорожа, споруди ІІ, Ш мостіння, як окремий та цілий об`єкт нерухомого майна, а також припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.03.2023 року по справі №199/1002/22, яке набрало законної сили 27.04.2023р. (а.с.29-35).

Окрім того, зі змісту листа Департаменту по роботі з активами Головного архітектурно-планувального управління Дніпровської міської ради від 01.12.2023р. за №8/21-495 видно, що позивачка зверталася із заявою про присвоєння (зміни) адреси об`єкту нерухомого майна по АДРЕСА_1 , проте, вказаним органом місцевого самоврядування було повідомлено про те, що оскільки частка кожного із співвласників складається з приміщень у житловому будинку, надання окремих адрес таким приміщенням (зміна адреси) у разі, зокрема, виділення частки з об`єкта нерухомого майна, не допускається згідно до ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (а.с.37).

За викладених обставин та враховуючи те, що визнане за позивачкою право власності на виділені у натурі вищенаведені житлові приміщення у житловому будинку по АДРЕСА_1 за наведеним вище судовим рішенням, яке набрало законної сили, є складовими частини вищезгаданого житлового будинку, тому суд приходить до висновку, що такі об`єкти нерухомого майна не потребували присвоєння адреси з урахуванням аналіз наведеного законодавства та доказів, які відповідачем не спростовані, а відповідно, оспорюване рішення державного реєстратора в частині щодо необхідності надання позивачкою відомостей про присвоєння адреси наведеним вище об`єктам нерухомості, є протиправним.

Також є і безпідставними вимоги державного реєстратора відповідача з приводу необхідності надання позивачкою для проведення державної реєстрації об`єкта нерухомості на підставі судового рішення і декларації про прийняття такого нерухомого майна, яке утворилося в результаті поділу, виділу частки при проведенні його реконструкції, з огляду на наступне.

Як свідчить зміст вищенаведеного судового рішення, виділ частки із спільної часткового майна (житлового будинку по АДРЕСА_1 ) між власниками нерухомого майна, а саме: ОСОБА_1 (позивачкою у справі) та ОСОБА_3 відбувся внаслідок того, що між вказаними власниками майна не було досягнуто згоди у відповідності до приписів цивільного законодавства, при цьому, жодних посилань на проведення реконструкції цього майна вказане судове рішення не містить (а.с.29-34).

Інших доказів, які б свідчили про те, що поділ, виділення в натурі об`єктів нерухомого майна, розташованого за зазначеною вище адресою, відбулося внаслідок його реконструкції, відповідачем у ході судового розгляду справи суду надано не було.

За таких обставин та враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що оспорюване рішення відповідача щодо відмови у проведенні реєстраційних дій за заявою позивачки від 31.07.2023р. з підстав не надання нею декларації про прийняття об`єктів нерухомого майна (житлових приміщень), які є складовими частинами житлового будинку за вказаною вище адресою, є протиправним.

За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 наведеного Кодексу, визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, відповідачем відзиву на позов у встановлений судом строк без поважної причини надано не було.

Також і жодних належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про правомірність та обґрунтованість прийняття оспорюваного рішення з урахуванням встановлених судом обставин та наведеного аналізу норм чинного законодавства відповідачем суду не надано.

А відповідно, зазначені обставини щодо не надання відповідачем відзиву на позов без поважної причини кваліфікується судом як визнання позову суб`єктом владних повноважень у відповідності до вимог ч.4 ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вищенаведеного, перевіривши правомірність прийняття відповідачем як суб`єктами владних повноважень оспорюваного рішення №69682747 від 11.10.2023р. про відмову в проведенні реєстраційних дій, суд приходить до висновку, що посадова особа відповідача під час його прийняття діяла не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, необґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено, що при прийнятті посадовою особою відповідача оспорюваного рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій за заявою позивачки від 31.07.2023р. були допущені порушення її прав та інтересів, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такого рішення протиправним та його скасування.

Що стосується позовних вимог позивачки в частині зобов`язання Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зареєструвати в окремий об`єкт нерухомого майна належні ОСОБА_1 у порядку виділу частки зі спільного часткового майна (житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ) реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01 право власності на окремий об`єкт нерухомого майна житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, який складається із: 2-1 кухня площею 8,9 кв.м, 2-2 житлова, площею 10,0 кв.м, 2-3 житлова, площею 13,8 кв.м, 2-4 житлова, площею 8,7 кв.м, душ літ К, вбиральня літ И, зливна яма №8, №4,5 ворота, огорожа, споруди ІІ, Ш мостіння, як окремий та цілий об`єкт нерухомого майна, який підлягає державній реєстрації та припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.03.2023 року по справі №199/1002/22, то зазначені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом спонукання відповідача повторно розглянути заяву позивачки за №56431432 від 31.07.2023р. та прийняти рішення про проведення реєстраційних дій на зазначене нерухоме майно з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому судовому рішенні, виходячи з наступного.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах Закону, зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Адміністративний суд під час розгляду справи та вирішення публічно-правових спорів перевіряє чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підміняти рішення суб`єкта владних повноважень.

Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень суб`єкта владних повноважень, виконуючи цілі, встановлені адміністративним судочинством щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) передбаченим ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається і не може втручатися в дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень за межами перевірки за названими критеріями.

При цьому, згідно абз.2 ч.4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у його рішенні.

Таким чином, оскільки судом встановлено протиправність оспорюваного рішення та необхідність його визнання протиправним та скасування через безпідставність та необґрунтованість відмови в проведенні реєстраційних дій за заявою позивачки від 31.з07.2023р., суд приходить до висновку, що за таких обставин найбільш ефективним із можливих способів захисту порушеного права, за умови визнання протиправним та скасування оспорюваного рішення, є саме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивачки від 31.07.2023р. та прийняти рішення про проведення реєстраційних дій на зазначене нерухоме майно з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому судовому рішенні згідно до вимог ч.4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, обираючи такий спосіб захисту порушеного права позивачки, як найбільш ефективний засіб юридичного захисту з урахуванням повноважень суду, які надані йому ч.2 ст.9, ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України, судом враховується і те, що адміністративний суд не має повноважень здійснювати контроль за виконанням судових рішень інших судів у порядку адміністративного позовного провадження, а перевіряє лише правомірність та законність дій суб`єкта владних повноважень при прийнятті таким суб`єктом своїх управлінських рішень, що відповідає завданню та основним засадам адміністративного судочинства у відповідності до ст.2 наведеного Кодексу.

При цьому, у даному випадку, слід зазначити, що і зміст рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.03.2023 року по справі №199/1002/22 не містить жодних вказівок, які б спонукали відповідача вчинити ті чи інші дії на користь позивачки з метою його примусового виконання.

А відповідно, з урахуванням вищенаведених обставин та наведених норм чинного законодавства, позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача саме зареєструвати за позивачкою право власності на об`єкт нерухомого майна на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.03.2023 року по справі №199/1002/22. задоволенню не підлягають.

Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

За таких обставин підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору понесені нею згідно квитанції ID:7374-8598-0864-1754 від 15.03.2024р. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 605 грн. 60 коп. виходячи із розрахунку 1211,20/2 (а.с.14).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11,12, 47, 72-77,94,122,132,139,193,241-246,250,251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення №69682747 від 11.10.2023р., зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №69682747 від 11.10.2023р. про відмову в проведенні реєстраційних дій.

Зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (49000, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вул. Старокозацька,58, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) від 31.07.2023р. за реєстраційним №56431432 щодо державної реєстрації набуття права спільної часткової власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та прийняти відповідне рішення про проведення реєстраційних дій на зазначене нерухоме майно з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому судовому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (49000, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вул. Старокозацька,58, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 605 грн. 60 коп. (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Рішення суду може бути може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва