Справа № 240/23771/21
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2024-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2024 року м. Житомир справа № 240/23771/21

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Капинос О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток,

встановив:

У вересні 2021 року позивач звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (в особі ліквідаційної комісії) (далі - відповідач), у якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Житомирській області в особі ліквідаційної комісії щодо невиплати їй середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні;

- зобов`язати Головне територіальне управління юстиції у Житомирській області нарахувати та виплатити їй середній заробіток за час затримки виплати відпускних за 2016, 2017, 2018, 2019 роки та грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з урахуванням сум отриманої державним виконавцем винагороди з 28 грудня 2019 року по дату фактичної виплати 25 серпня 2021 року.

За твердженнями позивачки, з 27 грудня 2019 року на підставі наказу відповідача від 24 грудня 2019 року № 2271/1 її було звільнено з посади головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області для подальшої роботи в Центрально-Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Хмельницький). Однак, при звільненні відповідачем не було виплачено відпускні у січні, липні, вересні та листопаді 2016 року, в січні та червні 2017 року, в липні та жовтні 2018 року, в травні, серпні та жовтні 2019 року, а також при нарахуванні та виплаті в листопаді 2019 року грошової компенсації за невикористані 31 день щорічної відпустки та в грудні 2019 року грошової компенсації за невикористані 28 днів щорічної відпустки, з урахуванням сум отриманої державним виконавцем винагороди. Разом із тим, ці кошти були виплачені їй 25 серпня 2021 року на виконання рішення Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 20221 року у справі № 240/17432/20. У зв`язку із чим вважає, що має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2023 року, позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Житомирській області в особі ліквідаційної комісії щодо невиплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Зобов`язано Головне територіальне управління юстиції у Житомирській області нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати відпускних за 2016, 2017, 2018, 2019 роки та грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, з урахуванням сум отриманої державним виконавцем винагороди, з 28 грудня 2019 року по дату фактичної виплати 25 серпня 2021 року.

Постановою Касаційного адміністративного суду від 29.02.2024 рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2023 року у справі №240/23771/21 скасовано в частині позовних вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Справу № 240/23771/21 в цій частині направлено на новий розгляд до Житомирського окружного адміністративного суду.

В іншій частині рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2023 року залишено без змін.

Ухвалою судді Капинос О.В. справу прийнято до спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач надіслав до суду відзив на позов, в якому просить у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Відповідно до наказу №2271/1 від 24.12.2019 позивача звільнено із посади головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.04.2021 позовні вимоги задоволено.

Визнано неправомірними дії Головного територіального управління юстиції Житомирській області при нарахуванні та виплаті відпускних в січні, липні, вересні та листопаді 2016 року, в січні та червні 2017 року, в липні та жовтні 2018 року, в травні, серпні та жовтні 2019 року, а також при нарахуванні та виплаті в листопаді 2019 року грошової компенсації за невикористані 31 день щорічної відпустки та в грудні 2019 року грошової компенсації за невикористані 28 днів щорічної відпустки, щодо не включення до обчислення розрахунку середньомісячної заробітної плати суми отриманої державний виконавцем винагороди.

Зобов`язано Головне територіальне управління юстиції Житомирській області в особі ліквідаційної комісії нарахувати та виплатити заборгованість з виплати відпускних в січні, липні, вересні та листопаді 2016 року, в січні та червні 2017 року, в липні та жовтні 2018 року, в травні, серпні та жовтні 2019 року, а також при виплаті в листопаді 2019 року грошової компенсації за невикористані 31 день щорічної відпустки та в грудні 2019 року грошової компенсації за невикористані 28 днів щорічної відпустки з урахуванням сум отриманої державним виконавцем винагороди.

На виконання зазначеного рішення суду, відповідачем 25.08.2021 року проведено нарахування та виплату коштів на рахунок позивача в сумі 72140,85 грн.

Позивач вважає порушеними свої права на отриманні усіх передбачених законодавством виплат при звільненні, а тому звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним.

Спір у цій справі стосується дій відповідача щодо невиплати позивачці середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 грудня 2019 по 25 серпня 2021 року в частині виплати відпускних за 2016, 2017, 2018, 2019 роки та грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, з урахуванням сум отриманої державним виконавцем винагороди, згідно з постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року у справі № 240/17432/20.

Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника, у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Отже, умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що положення ч. частини першої статті 117 КЗпП України переважно стосуються випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція у подальшому була застосована Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року при розгляді справи № 810/451/17.

Відповідно до наказу №2271/1 від 24.12.2019 позивача звільнено із посади головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.04.2021 у справі № 240/17432/20 зобов`язано Головне територіальне управління юстиції Житомирській області в особі ліквідаційної комісії нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість з виплати відпускних в січні, липні, вересні та листопаді 2016 року, в січні та червні 2017 року, в липні та жовтні 2018 року, в травні, серпні та жовтні 2019 року, а також при виплаті в листопаді 2019 року грошової компенсації за невикористані 31 день щорічної відпустки та в грудні 2019 року грошової компенсації за невикористані 28 днів щорічної відпустки з урахуванням сум отриманої державним виконавцем винагороди.

На виконання зазначеного рішення суду, відповідачем 25.08.2021 року проведено нарахування та виплату коштів на рахунок позивача в сумі 72140,85 грн.

При цьому, відповідачем не заперечується, що середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні позивачу не виплачено.

За таких обставин, суд дійшов висновку, про наявність у позивача права на нарахування та виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, відповідачем протиправно не нарахований та не виплачений позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Тож ураховуючи, що на дату звільнення позивачки - 27 грудня 2019 року відповідачем не було виплачено вказані кошти і такий розрахунок відбувся лише - 25 серпня 2021 року, позивачка має право на отримання середнього заробітку за час затримки виплати повного розрахунку при звільненні за період з 28 грудня 2019 року по 25 серпня 2021 року.

Відтак, суд дійшов висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки виплати повного розрахунку при звільненні .

З вказаним висновком погодився Верховний Суд у постанові при направлення справи на новий розгляд.

Твердження скаржника про те, що постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року у справі № 240/17432/20 виконана в повному обсязі 25 серпня 2021 року, а тому затримки виплати не відбулося, суд оцінює критично з тих підстав, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачена статтею 117 КЗпП України, виникає у зв`язку з невиплатою працівнику усіх виплат, на отримання яких він має право станом на дату звільнення, якою у спірних правовідносинах є - 27 грудня 2019 року.

Щодо вимог в частині зобов`язати Головне територіальне управління юстиції у Житомирській області нарахувати та виплатити їй середній заробіток за час затримки виплати відпускних за 2016, 2017, 2018, 2019 роки та грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з урахуванням сум отриманої державним виконавцем винагороди з 28 грудня 2019 року по дату фактичної виплати 25 серпня 2021 року.

Верховний Суд направляючи вказану справу на новий розгляд у постанові від 29.02.2024 зазначив, що встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2023 року у справі № 240/9022/20.

Під час нового розгляду справи у цій частині суду першої інстанції необхідно витребувати у відповідача та дослідити довідку про середньомісячний та середньоденний заробіток позивачки за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю звільнення, та здійснити розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням практики Верховного Суду щодо застосування статті 117 КЗпП України, викладеної у постановах від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 26 листопада 2020 року у справі № 520/1365/2020, від 29 листопада 2021 року у справі №120/313/20-а, із наданням оцінки доводам відповідача щодо наявності підстав застосування принципу пропорційності та співмірності при обрахунку такого середнього заробітку.

Отже, враховуючи висновки Верховного Суду при визначенні розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що належить виплатити позивачу, суд виходить з наступного.

Верховний суд у постановах від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 26 листопада 2020 року у справі № 520/1365/2020, від 29 листопада 2021 року у справі №120/313/20-а наголошував на необхідності судам здійснювати розрахунок середнього заробітку.

Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абзацу третього пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки відповідача від 23.04.2024 середньоденний заробіток позивача складає 423,06 грн.

Період затримки розрахунку - 412 робочих днів.

Отже, сума затримки розрахунку при звільненні за 412 робочих днів складає з урахуванням статті 117 КЗпП України, становить: 174300,72 грн. (423,06 грн. *412 днів).

Водночас, суд вважає, що в порівнянні із виплаченою на виконання судового рішення сумою 72140,85 грн., суму 174300,72 грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму таких виплат.

Так, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.

Велика Палата зазначила, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Так, у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

Аналогічні висновки викладені також Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 року у справі №816/1640/17.

У п.77-78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц також зазначено, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що учиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

У п. 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц викладено правову позицію, відповідно до якої з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

З врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути розрахований з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Такий висновок узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 24.07.2019 року у справі №805/3167/18-а, від 03.04.2019 року у справі №662/1626/17 та від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18.

У даному випадку, суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

При вирішенні справи суд з`ясував, що істотність частки недоплаченої заробітної плати позивача (72140,85 грн.) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за 412 днів становить 41,38% (72140,85 грн./174300,72 грн.*100).

Отже, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 41,38% розраховується наступним чином: 423,06 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 41,38% = 175,06 грн. - середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки; 175,06 грн. х 412 (днів затримки розрахунку) = 72124,72 грн.

Таким чином, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 72124,72 грн. з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком позивача.

Отже, з врахуванням висновків Верховного Суду у вказаній справі, позов слід задовольнити шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час затримки виплати повного розрахунку при звільненні та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати повного розрахунку при звільненні у розмірі 72124,72 грн.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 242-246, 295 КАСУ,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (пров.Музейний, буд.2-Д, м.Київ, 01001, ) про визнання протиправної бездіяльності, зобов"язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виплати повного розрахунку при звільненні .

Стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати повного розрахунку при звільненні у розмірі 72124,72 грн. (сімдесят дві тисячі сто двадцять чотири гривні сімдесят дві копійки).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Капинос