Справа № 240/23885/22
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2024-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2024 року м. Житомир справа № 240/23885/22

категорія 112030500

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерство оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просить:

- визнати протиправним і скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні та виплаті йому одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІІ групи з 15.10.2019 внаслідок травми, так, пов`язаної із захистом Батьківщини, оформлене витягом з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 16.09.2022 №218;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок травми, так, пов`язаної із захистом Батьківщини, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначив, що органами МСЕК йому з 15.11.2019 було встановлено ІІІ групу інвалідності, внаслідок травми, що пов`язана із захистом Батьківщини. У зв`язку із цим позивач вважає, що відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постанови Кабінету Міністрів від 25.12.2013 № 975 "Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги", він має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб. Зазначає, що на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 у справі №240/13514/20 Міністерство оборони України розглянуло його заяву про призначення одноразової грошової допомоги та прийняло рішення, оформлене протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 16.09.2022 №218 (пункт 6), яким відмовило йому у призначенні цієї допомоги, у зв`язку з тим, що між датою первинного огляду та встановлення йому 5 % втрати працездатності внаслідок травми (13.10.2014) та датою встановлення йому ІІІ групи інвалідності (15.11.2019) пройшло понад два роки, що відповідно до п. 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 25.12.2013 № 975, виключає право на отримання одноразової грошової допомоги. Позивач вважає вказане рішення протиправним, оскільки рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 06 квітня 2022 року №1-р (ІІ)/2022 у справі №3-192/2020 (465/20) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII, який визначав, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється. У зв`язку з цим, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою суду провадження в адміністративній справі №240/23885/22 за позовом ОСОБА_1 було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи (в порядку письмового провадження).

Міністерство оборони України надіслало до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувало проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію відповідач зазначив, що згідно з пунктом 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон №2011-ХІІ), який набрав чинності з 01.01.2014, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомога в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. Положення пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2014. Згодом, Законом України від 06.12.2016 № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (набрав чинності з 01.01.2017) пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011- XII доповнено абзацом другим такого змісту: "У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється". Міністерство оборони України зауважує, що обидві норми пункту 4 статті 16-3 Закону (і абзац 1 і абзац 2) передбачають обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для доплати одноразової грошової допомоги, дворічним строком. Крім того, пунктом 8 Порядку № 975 також передбачено, що у разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомога не здійснюється. Таким чином, норми Закону №2011-XII та Порядку № 975 допускають можливість виплати грошової допомоги у разі встановлення військовослужбовцю вищої групи інвалідності (ступеню втрати працездатності), проте при зміні групи інвалідності (ступеню втрати працездатності) протягом двох років з моменту її первинного встановлення. При цьому, на час встановлення ОСОБА_1 ступеня втрати працездатності (13.10.2014) правова норма пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011- XII , яка обмежує право на перегляд розміру одноразової грошової допомоги дворічним строком, вже діяла. При цьому, дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту рішення компетентного органу (МСЕК), яким вперше встановлено ступінь ушкодження здоров`я особи (незалежно від його виду: інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання. В контексті зазначеного відповідач вказав, що у спірних правовідносинах з часу первинного встановлення позивачу втрати працездатності (13.10.2014) до дня встановлення йому ІІІ групи інвалідності (15.10.2019) минуло понад 2 року, а тому права на отримання одноразово грошової допомоги у більшому розмірі він не має. З огляду на зазначене, Міністерство оборони України зазначило, що рішення про відмову у призначені ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 16.09.2022 №218, прийняте ним відповідно до чинного законодавства.

Щодо послання позивача на рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 06 квітня 2022 року №1-р (ІІ)/2022 у справі №3-192/2020 (465/20), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII Міністерство оборони України у відзиві вказало, що на підставі вказаного рішення пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII втратив чинність з 06.04.2022. В той час, як 5 % втрати працездатності ОСОБА_1 було встановлено 13.10.2014, а ІІІ групу інвалідності 15.10.2019, тобто до визнання неконституційним пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII. Відтак, відповідач вважає, що рішення Конституційного Суду України від 06.04.2022 №1-р(ІІ)2022 на спірні правовідносини не впливає.

Враховуючи вищезазначене, Міністерство оборони України просило відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до норм ст.ст. 257, 262 КАС України дана адміністративна справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з 27.08.2013 по 12.01.2016 проходив військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ).

Під час проходження служби позивач приймав участь у антитерористичній операції в Донецькій області з 23.04.2014 по 26.06.2014, де 26.06.2014 під час виконання обов`язків служби в ході бою отримав поранення.

Згідно свідоцтва про хворобу Військової лікарської комісії №1603 встановлено, що травма та захворювання ОСОБА_1 пов`язані з проходженням військової служби.

Вказані обставини встановлені в рішенні Житомирського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 під час розгляду адміністративної справи №240/13514/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, а тому, з огляду на положення ч. 4 ст. 78 КАС України, вони не потребують доказування при розгляді даної справи.

20 листопада 2019 року Житомирською обласною МСЕК №2 був проведений первинний огляд ОСОБА_1 , за наслідками якого йому 15.10.2019 встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок травми, яка пов`язана із захистом Батьківщини, що підтверджується наявною у справі довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААБ №549408.

01 квітня 2020 року ОСОБА_1 звертався із заявою до Міністерства оборони України через військову частину НОМЕР_3 для виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням з 15.10.2019 ІІІ групи інвалідності, внаслідок травми пов`язаної із захистом Батьківщини.

У зв`язку із встановленням інвалідності ІІІ групи, позивач звернувся до Міністерства оборони України із заявою про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно з протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15 січня 2020 року № 4, за наслідками розгляду поданої позивачем заяви комісія дійшла висновку про відмову в призначенні йому одноразової грошової допомоги з тих підстав, що ним не було подано документ, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. Крім того, зміна інвалідності відбулась понад дворічний термін.

01 квітня 2020 року ОСОБА_1 повторно звертався із заявою до Міністерства оборони України через військову частину НОМЕР_3 для виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням з 15.10.2019 ІІІ групи інвалідності, внаслідок травми пов`язаної із захистом Батьківщини.

Листом від 29.04.2020 №248/511/огд Департамент фінансів Міністерства оборони України повідомив позивача, що 15.01.2020 його документи розглядались комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум. За результатами розгляду прийнято рішення про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги. Оскільки нових обставин в пакеті документів, які надійшли з повторною заяву виявлено не було, то підстав для подачі документів на розгляд Комісії немає.

Не погоджуючись з такими діями Міністерства оборони України ОСОБА_1 оскаржив їх до суду.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 у справі №240/13514/20, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021, визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України про повернення без реалізації заяви та документів щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІІ групи з 15.10.2019 внаслідок травми, так, пов`язаної із захистом Батьківщини, оформлене листом заступника директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 29.04.2019 №248/511/огд, а також зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги та прийняти рішення у відповідності до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975.

В подальшому, в межах виконання рішення суду у справі №240/13514/20 ОСОБА_1 подав до Міністерства оборони України через військову частину НОМЕР_3 заяву від 16.08.2022 про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням з 15.10.2019 ІІІ групи інвалідності, внаслідок травми пов`язаної із захистом Батьківщини.

Здійснивши на виконання рішення суду у справі №240/13514/20 розгляд вказаної заяви, комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийняла рішення, оформлене протоколом від 16.09.2022 №218 (пункт 6), про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги. Обґрунтовуючи таке рішення комісія Міністерства оборони України в пункті 6 протоколу від 16.09.2022 №218 зазначила:

"Відмовити в призначенні одноразової грошової допомоги сержанту ОСОБА_1 (вч НОМЕР_3 ), якому 13.10.2014 під час первинного огляду органами МСЕК встановлено 5 % втрати працездатності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, що сталась 26.06.2014 (довідка МСЕК серія ЖИА №002216 від 13.10.2014), а 15.10.2019 під час огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини (довідка МСЕК серія 12ААБ №549408 від 15.10.2019).

Згідно з пунктом 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, у разі зміни групи інвалідності доплата одноразової грошової допомоги здійснюється за умови, якщо зміна відбулася протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності.

Заявнику групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працезданості".

Таким чином, зі змісту пункту 6 протоколу від 16.09.2022 №218 вбачається, що підставою для відмови у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги стало те, що встановлення йому ІІІ групи інвалідності (15.10.2019) відбулося понад дворічний термін після встановлення йому ступеня втрати працездатності в розмірі 5 % (13.10.2014).

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи публічно-правовий спір та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, система їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах визначені в Законі України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII).

Частиною 1 статті 3 Закону № 2011-XII передбачено, що останній поширюється, зокрема, на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісті.

Відповідно до ст. 12 Закону № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з ст. 2 Закону № 2011-XII ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно з підпунктами 4, 5, 7 пункту 2 статті 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі:

- встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті;

- встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби;

- отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.

У разі встановлення військовослужбовцю інвалідності IІI групи одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року (п."б" ч. 1 ст.16-2 Закону №2011-XII в редакції чинній на момент встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності).

У випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст.16-2 Закону №2011-XII в редакції чинній на момент спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 6, 9 статті 16-3 Закону України № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерв визначений в Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975).

Пунктом 3 Порядку № 975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Як встановлено із матеріалів справи та не заперечується сторонами, вперше ступінь втрати професійної працездатності, внаслідок травми, яка пов`язана із виконанням обов`язків військової служби, в розмірі 5 % ОСОБА_1 було встановлено 13.10.2014. В подальшому, а саме 15.10.2019 позивачу встановили ІІІ групу інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини.

Суд зазначає, що Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" був доповнений статтями 16-1, 16-2, 16-3 та 16-4 на підставі Закону України від 04.07.2012 № 5040-VI "Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців", який набрав чинності з 1 січня 2014 року.

Пунктом 4 статті 16-3 Закону №2011-XII (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу ступеню втрати професійної працездатності без встановлення інвалідності) передбачав, що у разі якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Наведені норми узгоджуються зі змістом пункту 8 Порядку №975 (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу ступеню втрати професійної працездатності без встановлення інвалідності), відповідно до якого, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Отже, обмеження дворічним строком, протягом якого встановлення вищої групи чи іншої причини інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності є підставою для виплати особі одноразової грошової допомоги, введені починаючи з 01.01.2014.

Таким чином, положення пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII почали застосовуватись до усіх правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01 січня 2014 року.

Згодом Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року №1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року, пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII було доповнено абзацом другим такого змісту: "У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється".

Відтак, в разі якщо ступінь втрати професійної працездатності без встановлення інвалідності чи інвалідність особі були вперше встановлені до 01.01.2014, а встановлення чи зміна групи інвалідності, її причин або ступеня втрати працездатності відбулись після січня 2014 року, то обмеження строком до таких правовідносин не застосовується.

Аналогічна позиція у подібних правовідносинах була висловлена Верховним Судом у постановах від 20.03.2018 у справі №295/3091/17, від 22.08.2019 у справі №806/2180/18, від 30.10.2019 у справі №806/815/16, від 24 грудня 2019 року у справі №826/11299/18, від 17 грудня 2019 року у справі №641/5360/16-а.

Водночас, матеріалами справи підтверджено, що позивачу і ступінь втрати професійної працездатності, внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, і ІІІ групу інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини було встановлено після 01 січня 2014 року.

Пунктом 4 статті 16-3 Закону №2011-XII (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності) було встановлено, що у разі якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Суд зазначає, що змістовно абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII був конкретизацією правової норми, яка міститься в абзаці першому. Якщо в абзаці першому передбачено умови, коли здійснюється виплата допомоги, то абзац другий передбачав умови, за відсутності яких виплата допомоги не здійснюється.

Окрім того, абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII встановлював обмеження дворічним строком не лише для зміни групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, а також і для зміни причини інвалідності.

З наведеного вбачається, що обидві норми пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII (його 1 і 2 абзаци) передбачали обмеження дворічним строком періоду, протягом якого зміна групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги у більшому розмірі. При цьому, дворічний строк обчислюється з часу первинного встановлення інвалідності.

Відповідно до правового висновку про застосування пункту 4 статті 16-3 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", викладеного у постанові Верховного Суду у постанові від 01.06.2022 у справі №240/9429/19 (провадження №К/9901/3564/20):

(1) право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду;

(2) передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01.01.2014;

(3) зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01.01.2014 чи після).

Відповідно до положень частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 21.08.2019 у справі № 806/2187/18 (пункт 30) Верховний Суд дійшов наступного висновку щодо застосування пункту 4 статті 16-3 Закону України №2011-XII, а саме: обидві норми пункту 4 статті 16-3 Закону України №2011-XII передбачають обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги, дворічним строком. Дворічний строк обчислюється з часу первинного встановлення інвалідності.

У пункті 34 наведеної постанови Верховний Суд також зазначив, що відповідно до пункту 4 статті 16-3 Закону України №2011-XII дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності. При цьому причина інвалідності (ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має.

Зазначені висновки Верховного Суду щодо застосування пункту 4 статті 16-3 Закону України №2011-XII також були висловлені у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справах №806/2180/18, №826/7472/18; від 17 грудня 2019 року у справах №825/1118/16, №641/5360/16-а; від 24 грудня 2019 року у справах №200/4362/19, №826/11299/18; від 21 січня 2020 року у справі №280/405/19; від 20 лютого 2020 року у справі № 806/714/18; від 04 березня 2020 року у справі №240/5765/18; від 12 березня 2020 року у справі № 280/148/19.

Крім того, суд звертає увагу, що пунктом 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено вирішення питання виплати одноразової грошової допомоги шляхом її виплати з урахуванням раніше виплаченої суми тим особам, яким раніше уже було встановлено факт ушкодження здоров`я і які раніше уже таку допомогу отримували, а також передбачено обмеження такої виплати строком у два роки з часу попереднього встановлення факту ушкодження здоров`я.

Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 1.380.2019.006957 зазначив наступне: «Дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, а наслідок, який спричинило ушкодження здоров`я після дворічного строку, відповідно до рішення МСЕК (встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має. Дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту рішення компетентного органу (МСЕК), яким вперше встановлено ступінь ушкодження здоров`я особи (незалежно від його виду: інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання. Такий підхід (застосування дворічного строку) має на меті гарантування принципу правової визначеності для особи та запобігання можливих помилок з боку суб`єктів (органів МСЕК), які встановлюють причинно-наслідковий зв`язок між отриманою травмою або захворюванням та ступенем зумовленого ними погіршення стану здоров`я, визначивши, що лише протягом дворічного проміжку часу це можливо встановити достовірно. При цьому, держава, незалежно від завершення цього дворічного строку, зберігає для такої особи всі інші, окрім права на отримання одноразової грошової допомоги, гарантії права на соціальний захист, гарантованого, зокрема частиною п`ятою статті 17 (держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей) та статтею 46 Конституції України (громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними), які деталізовані в низці Законів України та підзаконних нормативно-правових актах».

Також у вказаній постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 1.380.2019.006957 Верховний Суд дійшов висновків, що:

- встановлення інвалідності та встановлення часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності є пов`язаними підставами для виплати одноразової грошової допомоги;

- встановлення інвалідності особі, якій раніше було встановлено часткову втрату працездатності без встановлення інвалідності, надає такій особі право на виплату одноразової грошової допомоги з урахуванням раніше виплаченої суми;

- дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту першого рішення компетентного органу (МСЕК), яким встановлено інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності.

Здійснивши системний аналіз норм Закону №2011-XII та Порядку №975 у редакції на час встановлення позивачеві ступеню втрати професійної працездатності без встановлення інвалідності так на час встановлення йому групи інвалідності, суд дійшов висновку, що чинне на той час законодавство допускало можливість виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі у разі встановлення військовослужбовцю вищої групи інвалідності, проте при зміні групи інвалідності протягом двох років з моменту її первинного встановлення чи з моменту первинного встановлення ступеню втрати працездатності без встановлення інвалідності.

Однак, 06.04.2022 Конституційний Суд України у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 статті 16-3 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей прийняв рішення №1-р(II)/2022, яким визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII зі змінами.

Зокрема, у вказаному Рішенні Суд дійшов висновку, що є невиправданим законодавчо обмежувати часовими рамками (строком у два роки) настання причиново-наслідкового зв`язку між пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим особою під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням нею обов`язків військової служби, та динамікою стану здоров`я.

Згідно з частиною 2 статті 152 Конституції України, статтею 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі приписи, що визнані неконституційними, втрачають чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Із резолютивної частини цього рішення Конституційного Суду від 06.04.2022 №1-р(II)/2022 вбачається , що пункт 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII зі змінами, визнаний неконституційним та втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.03.2023 у справі №240/7411/21, дійшов висновку про відсутність підстав для відступу від позицій, сформованих Верховним Судом за наслідками розгляду справ №240/10153/19 та №1.380.2019.006957, а також в інших постановах Верховного Суду щодо застосування положень п. 4 ст. 16-3 Закону № 2011-ХІІ у подібних правовідносинах, у яких викладено аналогічні висновки та зазначив наступне:"

- частина четверта статті 7 КАС України не може бути застосована до правових актів, які визнані неконституційними за рішенням Конституційного Суду України;

- правовий висновок Верховного Суду, наведений у постановах від 15.07.2020 у справі №240/10153/19 та від 02.12.2022 у справі №1.380.2019.006957, стосується редакції пункту четвертого статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що діяла до ухвалення рішення Конституційного суду України від 06.04.2022 № 1-р(ІІ)/2022, і застосовується до правовідносин, що виникли до 06 квітня 2022 року.

До правовідносин, що виникли після 06 квітня 2022 року, стаття 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» застосовується без урахування пункту четвертого цієї статті, що його визнано неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 06.04.2022 №1-р(ІІ)/2022."

Таким чином, норми пункт 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII щодо обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності втратили чинність 06.04.2022.

Вказане свідчить, що на момент прийняття оскаржуваного в даній справі рішення Міністерства оборони України про відмову у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, оформленого протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 16.09.2022 №218 (пункт 6), пункт 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" втратив чинність, як неконституційний.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватись навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі №913/204/18, від 10.03.2020 у справі №160/1088/19).

Тобто, в даному випадку, враховуючи, що оскаржувана відмова Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлена протоколом від 16.09.2022 №218 (пункт 6), мала місце після ухвалення визнання Конституційним Судом України неконституційним пункт 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII, то суд застосовує вказані зміни до даних правовідносин.

Доводи відповідача стосовно неможливості застосування до даних спірних правовідносин вищевказаного рішення Конституційного Суду України судом відхиляються, оскільки свідчать по невірне тлумачення норм чинного процесуального законодавства, що регулює питання дії норм в часі.

В даному випадку, суб`єкт владних повноважень, тобто відповідач, повинен був діяти в межах наданих йому повноважень та у відповідності до норм чинного на час прийняття рішення законодавства, що регулює спірні правовідносини.

З огляду на викладене, суду дійшов висновку про неправомірність застосування до позивача пункту 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальній та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" щодо законодавчого обмеження часовими рамками (строком у два роки), оскільки на дату прийняття відповідачем оскаржуваного рішення від 16.09.2022 №218 (пункт 6), обмеження, встановлені п. 4 ст. 16-3 Закону №2011-XII втратили чинність з 06.04.2022, а тому у відповідача не було законних підстав для їх застосування при розгляді заяви та документів позивача про призначення йому одноразової грошової допомоги.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 16.09.2022 №218 (пункт 6), є протиправним та підлягає скасуванню.

Застосовуючи механізм захисту порушеного права та його ефективного відновлення, керуючись повноваженнями, наданими частиною 2 статті 9, частини 2 статті 245 КАС України суд вважає за необхідне зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути документи ОСОБА_1 стосовно призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, та прийняти відповідне рішення з урахуванням правового висновку суду.

Обираючи саме такий спосіб захисту порушеного права позивача, суд зазначає, що в силу вимог п.6 ст.16-3 Закону №2011-XII та п.12 Порядку №975, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у спірних правовідносинах Міністерством оборони України.

Отже, при розгляді заяви позивача про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності необхідно керуватись приписами ст.16-3 Закону №2011-XII та Порядку №975, де передбачено, що відповідний орган вирішує питання щодо призначення і виплати вказаної допомоги, з`ясовуючи при цьому, чи подано заявником уповноваженому органу пакет необхідних документів.

Відтак, в даному випадку зобов`язання відповідача повторно розглянути документи позивача щодо призначення йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, та прийняти відповідне рішення, з врахуванням висновку суду, узгоджується із завданням адміністративного судочинства та є ефективним способом захисту прав та інтересів позивача у розглядуваних правовідносинах.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем в порушення частини другої ст. 77 КАС України не доведено, а позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спростовано правомірність рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 16.09.2022 №218 (пункт 6), про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги.

Відтак, суд, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" та в матеріалах справі відсутні докази на підтвердження понесення ним інших судових витрат по даній справі, підстави для вирішення питання про розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись статтями 6-9, 77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) до Міністерства оборони України (проспект Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168; ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене пунктом 6 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 16.09.2022 №218, про відмову у призначенні ОСОБА_1 , як інваліду ІІІ групи внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.08.2022 та додані до неї документи стосовно призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у зв`язку із встановленням з 15.10.2019 ІІІ групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, та прийняти відповідне рішення з урахуванням правових висновків суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович