Справа № 340/4743/24
Суддя: В.В. НАУМЕНКО
Дата ухвалення: 2024-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 року м. Кропивницький Справа № 340/4743/24

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді НАУМЕНКА В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (вул. Соборна, 7а, м. Кропивницький, 25009, )

до відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (вул. Майдан Волі, б. 3, м. Тернопіль, 46001, )

про визнання протиправним, скасування рішення зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:

1) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 14.03.2024 № 34 про відмову ОСОБА_1 в перерахунку пенсії;

2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області здійснити з 07.03.2024 перерахунок і виплату ОСОБА_1 , пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ «Про державну службу», з урахуванням довідок про складові заробітної плати від 04.03.2024 № 6 та № 7 видані, ГУ ДПС у Кіровоградській області.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач протиправно відмовив у перерахунку пенсії на підставі довідок про заробітну плату від 04.03.2024 № 6 та № 7, виданих ГУ ДПС у Кіровоградській області посилаючись на те, що 01.05.2016 року набув чинності Закон №889, відповідно до якого втратив чинність Закон України «Про державну службу» №3723, крім ст. 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 Прикінцевих та перехідних положень, а тому не має законних підстав і не передбачено жодними нормативно-правовими актами проведення такого перерахунку.

Ухвалою від 17.07.2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін, сторонам встановлено порядок та строки для виконання процесуальних дій (а.с.15).

У встановлений судом строк відповідачем-2 надано до суду відзив на позовну заяву (а.с.19-25), в якому останній просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вказує, що позивачу відмовлено у проведенні перерахунку пенсії. Зазначив, що діючими нормативно-правовими актами, зокрема Законом №889-VIII та постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 р. №662 «Про деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб», проведення перерахунку пенсій особам, яким було раніше призначено пенсію відповідно до Закону №3723-ХІІ, не передбачено. Отже, оскільки позивач отримує пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про державну службу», проводити перерахунок пенсії з урахуванням нових довідок немає законних підстав, а тому при винесенні рішення 14.03.2024 № 34 діяв у межах наданих повноважень.

Позивач подав відповідь на відзив, у якій наполягав на задоволенні позовних вимог (а.с. 26-28).

Представником відповідача-1 подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог, та надав копію пенсійної справи позивачки (а.с.29-111). Вказує, що умови пенсійного забезпечення державних службовців визначалися Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 р. №3723-ХІІ. Зокрема, відповідно до статті 37 цього Закону позивачу призначено пенсію за віком. Станом на дату призначення позивачу пенсії державного службовця, чинне на той час законодавство передбачало умови і порядок перерахунку її розміру у зв`язку з підвищенням заробітної плати за відповідною посадою. Проте надалі законодавче регулювання цих відносин зазнало змін. Оскільки законодавством, чинним на час звернення позивача за перерахунком пенсії, не передбачено можливості її перерахунку у зв`язку з підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців, в Управління не було правових підстав для здійснення такого перерахунку.

У період з 16.08.2024 року по 23.08.2024 року справа не вирішувалась у зв`язку з перебуванням судді у щорічній відпустці.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 26.09.2014 року отримувала пенсію по інвалідності відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року (далі по тексту Закон №1058-IV).

На виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.07.2019 року у справі №340/1651/19, головним управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області з 01.05.2019 року призначено ОСОБА_1 пенсію по інвалідності відповідно до частини 7 статті 37 Закону України «Про державну службу» в розмірі 60% суми заробітної плати.

07.03.2024 позивачка звернулася до Головного Управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області із заявою про перерахунок пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу», надавши довідки про заробітну плату від 04.03.2024 № 6 та № 7, видані ГУ ДПС у Кіровоградській області. Оригінали документів, необхідних для перерахунку пенсії, додала для перевірки та внесення до бази Пенсійного фонду України під час подання заяви №10 від 07.03.2024.

Заяву розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області, рішенням якого за № 34 від 14.03.2024 відмовлено у перерахунку пенсії з підстав того, що 01.05.2016 року набув чинності Закон №889, відповідно до якого втратив чинність Закон України «Про державну службу» №3723, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 Прикінцевих та перехідних положень, а тому не має законних підстав і не передбачено законодавством проведення перерахунку.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 22 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 9 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 р. №3723-ХІІ (далі за текстом Закон №3723), визначено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених ч. 1 цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 1058-IV особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

Трудовий стаж позивачки на державній службі станом на дату набрання чинності Законом № 889-VIII становив більше 20 років, вона є інвалідом ІІ групи, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 23 жовтня 2018 року.

Стаття 371 Закону №3723, у редакції, чинній до 01.01.2015 р., встановлювала, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв`язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. Перерахунок пенсії здійснюється виходячи із сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування працюючого державного службовця відповідної посади та рангу на момент виникнення права на перерахунок пенсії.

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. №76-VIII, статтю 371 Закону №3723 викладено у новій редакції, згідно з якою умови та порядок перерахунку призначених пенсій державним службовцям визначаються Кабінетом Міністрів України.

Отже, законодавець делегував Кабінету Міністрів України повноваження на встановлення умов та порядку перерахунку призначених пенсій державним службовцям після 1 січня 2015 року.

Пунктами 4, 5 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 р. №865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» встановлювалося, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям заробітна плата для перерахунку пенсії пенсіонерам, яким пенсія призначена з дня набрання чинності Законом №3723, визначається в такому порядку:

1) пенсіонерам, які на момент перерахунку пенсії продовжують працювати на посаді, з якої призначено пенсію, на підставі поданої довідки про одержувану заробітну плату на момент перерахунку;

2) іншим пенсіонерам на підставі документів, поданих на час перерахунку, виходячи із сум заробітної плати, яку одержує працюючий державний службовець на відповідній посаді, з якої призначено (перераховано) пенсію, на момент виникнення права на перерахунок.

Перерахунок пенсій провадиться з місяця підвищення розміру заробітної плати працюючого державного службовця на підставі поданої заяви та довідок, виданих державними органами за останнім місцем роботи. Форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення (перерахунку) пенсії державним службовцям, затверджується правлінням ПФУ за погодженням з Мінсоцполітики.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 р. №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» (далі за текстом Постанова №1013) пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 р. №865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» виключено, а пункти 5 і 6 викладено в такій редакції: «Форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Міністерством соціальної політики».

Відтак, положень, які б закріплювали можливість перерахунку пенсії у зв`язку з підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців, Постанова №1013 не містить.

Таким чином, з 01 грудня 2015 року по 01 травня 2016 року чинне законодавство, яке регламентувало пенсійне забезпечення державних службовців, підвищення розміру заробітку працюючих державних службовців не визначало як підставу для перерахунку пенсій, призначених за статтею 37 Закону №3723. При цьому чинна у зазначений період редакція статті 371 Закону №3723 не визначала передумов перерахунку пенсій, а лише відносила вирішення такого питання до компетенції Кабінету Міністрів України.

Верховною Радою України прийнято новий Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. №889-VIII (далі за текстом Закон №889), який регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням.

З огляду на набуття із 01.05.2016 р. чинності Законом №889, положення Закону №3723 втратили чинність, у тому числі норми, якими врегульовувалося питання пенсійного забезпечення державних службовців (крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону №889).

Відповідно до статті 90 Закону №889 пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Враховуючи вказане вище, суд дійшов висновку, що з 01.12.2015 р. - дати застосування постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 р. №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», якою виключено пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 р. №865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії», а пункт 5 викладено в іншій редакції, та у зв`язку з набранням у подальшому чинності Законом №889, яким по-іншому врегульовані правовідносини, пов`язані із пенсійним забезпеченням державних службовців, пенсії, призначені за статтею 37 Закону №3723, не підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців.

Оскільки законодавством, чинним на час звернення позивача за перерахунком пенсії, не передбачено можливість її перерахунку у зв`язку з підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців, у відповідачів не було правових підстав для здійснення такого перерахунку.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 11.12.2019 р. у справі №513/1131/16, від 22.11.2022 р. у справі №200/2037/20-а.

Відтак, ні Закон України від 28 грудня 2014 року №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», яким, зокрема, статтю 37-1 Закону України № 3723-ХІІ «Про державну службу» викладено у новій редакції, ні стаття 90 Закону України № 889-VIII «Про державну службу», Конституційним Судом України не визнані неконституційними, який до того ж у Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов`язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Аналогічної позиції дотримується і Європейський суд з прав людини.

Так, у рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» зазначено, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов`язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» Суд констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 3 червня 2014 року у справі за заявою Валентини Ніканорівни Великоди проти України № 43331/12, Суд, розглянувши скаргу, зокрема, за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19 січня 2010 року після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів, вказав на відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

Також, Суд вказав на відсутність підстав для висновку про те, що, передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв на порушення якихось положень Конвенції, та зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважав, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

За таких підстав, суд дійшов висновку, що оскільки законодавством, чинним на час звернення ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у Кіровоградській області із заявою про перерахунок розміру пенсії, не було передбачено можливість її перерахунку у зв`язку з підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців, у відповідача-2 не було правових підстав для здійснення такого перерахунку позивачу.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 цей Суд зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 07.11.2017 (справа №398/4332/16) та Верховного Суду, викладеними в постановах від 23.01.2018 (справа № 745/458/16-а (К/9901/1748/18), від 27.03.2018 (справа № 616/207/17), від 27.03.2018 (справа № 191/5604/16-а), від 10.04.2018 (справа № 320/5945/16-а), від 17.04.2018 (справа № 804/4946/16), від 03.04.2018 (справа № 522/2353/17), від 03.04.2018 (справа № 553/883/17), від 01.11.2018 року (справа №688/2999/16-а).

Згідно з частиною 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідач, відмовляючи позивачу в перерахунку розміру її пенсії, діяв в межах своїх повноважень та у відповідності до норм чинного законодавства, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, відсутні й підстави для розподілу судових витрат, понесених позивачем. Натомість відповідачем не надано доказів понесення судових витрат у даній справі.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправними та скасування рішення, а також зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які зареєстрували електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи. Вказане не позбавляє права таку особу отримати копію судового рішення у паперовій формі за її окремою заявою.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду у 30-денний строк, установлений статтею 295 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду В.В. НАУМЕНКО