Справа № 160/12312/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2024 рокуСправа №160/12312/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №039999 від 06.03.2024р., -

УСТАНОВИВ:

12.05.2024р. Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області і просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №039999 від 06.03.2024р., винесену Дмитром Дяденчуком начальником відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що за наведеною оспорюваною постановою до нього було застосовано штраф у розмірі 17000 грн. за перевезення вантажу за відсутності у водія ТЗ ОСОБА_2 товарно-транспортної накладної на вантаж в порушення вимог ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт». Вказану постанову позивач вважає протиправною, оскільки на момент зупинки 08.02.2024р. транспортного засобу Mercedes Bens Sprinter 419 CDI, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить йому на праві власності, водій ОСОБА_2 використовував його для особистих цілей, не виконуючи функції перевезення, без виконання будь-якої діяльності, в тому числі, трудової чи підприємницької для позивача як ФОП, під час зупинки ТЗ від водія не вимагалося письмових пояснень та акт про порушення не складався, відповідачем не доведено, що позивач є автомобільним перевізником та вказаний ТЗ надавав послуги з перевезення вантажів на замовлення, а відповідно, позивач не є автомобільним перевізником у розумінні Закону №2344-Ш, відтак, підстави для застосування до нього відповідальності за ст.60 наведеного Закону, у відповідача були відсутні, що на думку позивача, є самостійною підставою для задоволення його позову. Окрім того, позивач посилається і на процедурні порушення відповідачем під час розгляду справи, встановлені Порядком №1567, а саме: не повідомлення позивача про складання акту, не вручення акту про порушення, не повідомлення про розгляд справи. За викладеного, позивач вважає, що відповідачем правомірність спірного рішення не доведена, тому оспорювана постанова підлягає визнанню протиправною та скасуванню. Також позовні вимоги позивача обґрунтовані і правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06.07.2023р. у справі №560/514/22, від 09.08.2019р. у справі №806/1450/16 (а.с.1-3).

Ухвалою суду від 20.05.2024р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, розгляд даної справи призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 18.06.2024р. відповідно до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та, зокрема, запропоновано відповідачеві протягом 15 календарних днів після отримання цієї ухвали надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати копію акту перевірки №038383 від 08.02.2024р. завірену належним чином у справу у відповідності до вимог ч.5 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, а також докази на підтвердження дотримання порядку прийняття оспорюваної постанови щодо належного повідомлення позивача про розгляд справи, встановленого Порядком №1567, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.12).

Зазначена ухвала суду була отримана учасниками справи через систему «Електронний суд» у їх електронних кабінетах 20.05.2024р. у відповідності до вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України про що свідчать відповідні довідки про доставку електронних листів, що містяться у матеріалах справи (а.с.14-16).

На виконання вимог вищенаведеної ухвали суду відповідачем через систему «Електронний суд» 13.06.2024р. був поданий відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що посадовими особами відповідача у межах їх повноважень, визначених ст.6 Закону №2344-Ш та п.4 Порядку №1567, 08.02.2024р. було проведено рейдову перевірку у ході якої на місці перевірки: 916 км.+897м. автомобільна дорога М-30 Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине перевірено вантажний фургон «Mercedes Bens» р/н НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 під керуванням водія - ОСОБА_2 , що використовує у своїй діяльності автомобільний перевізник - ОСОБА_3 (згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ), у ході якої було виявлено факт порушення законодавства про автомобільний транспорт при здійсненні внутрішніх перевезень, а саме: відсутні товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, чим порушено статтю 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», про що був складений акт №038383 від 08.02.2024р., водій від підпису та пояснень відмовився. Відтак, під час перевірки було виявлено порушення вимог абзацу 3 ч.1 ст.60 згаданого вище Закону. Щодо визначення позивача у статусі автомобільного перевізника, то представник відповідача посилається на те, що автомобільним перевізником є фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів чи (та) вантажів транспортними засобами згідно ст. 1 наведеного Закону. А оскільки під час здійснення рейдової перевірки 08.02.2024р. водій надав до перевірки лише свідоцтво про реєстрацію вищезгаданого ТЗ за позивачем, інших документів, які б підтверджували факт використання ТЗ іншими особами або підприємствами на момент рейдової перевірки та під час розгляду справи надано не було (ні договору оренди/найму, ні тимчасового реєстраційного талону), у зв`язку із чим визначення автомобільного перевізника було можливим лише за наведеним свідоцтвом про реєстрацію ТЗ, тому автомобільним перевізником у розумінні Закону №2344-Ш виступав саме ФОП ОСОБА_4 . Також відповідач вказав і на те, що відсутність у водія, зокрема, ТТН на вантаж, на підставі якої виконуються вантажні перевезення, до фізичних та юридичних осіб, які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами, застосовуються адміністративно-господарські штрафи, не пред`явлення вказаних документів під час проведення перевірки свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених ст.60 наведеного Закону згідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18.03.2020р. по справі №826/2239/16. Щодо додержання відповідачем процедури розгляду справи згідно Порядку №1567, то відповідач зазначив про те, що вказана процедура відповідачем була дотримана та з урахуванням того, що п.26 Порядку №1567 передбачав можливість повідомлення позивача про розгляд справи шляхом надсилання повідомлення на офіційну електронну адресу (за наявності), таке повідомлення на розгляд справи згідно акту №038383 від 08.02.2024р. було надіслано на офіційну електронну адресу позивача згідно відомостей з ЄДРПОУ - ІНФОРМАЦІЯ_1 - 16.02.2024р. про розгляд справи на 06.03.2024р., а отже, вказане повідомлення було направлене на адресу позивача заздалегідь та свідчить про дотримання відповідачем вимог ст.26 Порядку №1567, тому відповідач вважає, що оспорювана постанова є правомірною та такою, що відповідає вимогам законодавства України, а відтак, не підлягає скасуванню (а.с.17-28).

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно довідки управління персоналом суду №228 від 23.07.2024р. суддя Конєва С.О. перебувала у щорічній відпустці у період з 26.07.2024р. по 31.08.2024р. у зв`язку із чим розгляд даної справи ухвалою суду від 02.09.2024р. був продовжений згідно ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України до 02.09.2024р. (а.с.46,47).

Таким чином, дана адміністративна справи вирішується 02.09.2024р., тобто, у межах строку, визначеного ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа підприємець за адресою: АДРЕСА_1 , видами діяльності позивача за КВЕД є - 46.21 оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин (основний); 47.19 - інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; 46.90 - неспеціалізована оптова торгівля; 46.11 - діяльність посередників у торгівлі с/г сировиною, живими тваринами, текстильною сировиною та напівфабрикатами; 68.20 - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, що підтверджується копією паспорта позивача та інформацією, наведеною у копії Витягу з ЄДРПОУ, наявного в матеріалах справи (а.с.5,31).

08.02.2024р. державними інспекторами Укртрансбезпеки, на підставі направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 02.02.2024р. №000124 о 10 год.00 хв. на 916 км+897м а/д М-30 Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине - було здійснено рейдову перевірку транспортного засобу - вантажний фургон «Mercedes Bens» р/н НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 під керуванням водія - ОСОБА_2 та встановлено, що наведений ТЗ належить ОСОБА_1 та у ході проведення перевірки було виявлено наступні порушення, а саме: відсутня товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, чим порушено ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» про що був складений акт №038383 від 08.02.2024р.(а.с.41).

Також зі змісту акту перевірки від 08.02.2024р. видно, що у ньому міститься відмітка про те, що водій від підпису та пояснень відмовився (а.с.41).

Надалі, 16.02.2024р. відповідачем на офіційну електронну адресу позивача, яка міститься в ЄДРПОУ - ІНФОРМАЦІЯ_1 , було направлено повідомлення про розгляд справи щодо порушення законодавства про автомобільний транспорт, зафіксованого у акті №038383 від 08.02.2024р. (зазначений акт доданий до повідомлення), яке відбудеться 06.03.2024р., за №13543/23/24-24 від 16.02.2024р., яке було доставлено на зазначену вище електронну адресу позивача 16.02.2024р. о 17:28, що підтверджується змістом копії наведеного повідомлення та копією скріншоту з вказаної електронної пошти позивача (а.с.6, 39-40).

За результатами розгляду вищенаведеного порушення на підставі наведеного акту перевірки посадовою особою відповідача 06.03.2024р. було прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №039999 за якою за вищенаведене порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» до ФОП ОСОБА_1 (позивача) було застосовано штраф у сумі 17000 грн., що підтверджується копією відповідної постанови (а.с.6-зворот, 38).

Позивач, вважаючи протиправною спірну постанову, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами про визнання її протиправною та скасування.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулює Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001р. № 2344-Ш (далі - Закон № 2344-Ш), Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006р. №1567 (далі - Порядок №1567).

Щодо наявності у відповідача повноважень на проведення перевірок на транспорті.

Статтею 6 Закону №2344-Ш передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, у тому числі, державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільним перевізником вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті.

Частинами 14,17 статті 6 Закону №2344-Ш встановлено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланової і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Так, згідно до приписів наведеного Порядку №1567 визначено, що державному контролю підлягають усі транспорті засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Органами державного контролю на автомобільному транспорті є Укртрансбезпека, її територіальні органи.

Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015р. №103.

Згідно з п.8 вказаного Положення, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Отже, із наведених приписів чинного законодавства у сфері державного контролю на автомобільному транспорті видно, що відповідачеві, його територіальним органам, а відповідно, і їх посадовим особам надані повноваження на проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), тому слід дійти висновку, що рейдова перевірка (перевірка на дорозі), яка відбулася 08.02.2024р. посадовими особами Укртрансбезпеки проведена у межах наданих їм повноважень, визначених вищенаведеними приписами Закону №2344-Ш, Порядку №1567 та Положення про Укртрансбезпеку.

Щодо виявлених у ході проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушень вимог законодавства про автомобільний транспорт позивачем, яке мало місце 08.02.2024р. згідно акту №038383 з приводу відсутності у водія при собі та не пред`явлення до перевірки товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документу на вантаж, суд зазначає про таке.

Автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами (стаття 1 Закону №2344-Ш).

Згідно вимог ст.34 Закону №2344-Ш визначено, що автомобільний перевізник повинен, зокрема, виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Приписами ст.49 згаданого Закону №2344-Ш установлено, що водій транспортного засобу зобов`язаний, зокрема, мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.

Також і у відповідності до вимог ст.48 Закону №2344-Ш передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Отже, з аналізу змісту наведених норм слідує, що під час здійснення вантажних перевезень, водій відповідного транспортного засобу, яким здійснюються вантажні перевезення, має обов`язок мати при собі та пред`являти, особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті, документи, на підставі яких виконуються вантажні перевезення, а автомобільний перевізник, в свою чергу, має обов`язок забезпечити наявність у водія при собі таких документів, а саме: станом на момент перевірки 08.02.2024р. водій ОСОБА_2 транспортного засобу, що належить позивачеві, повинен був мати при собі та надати до перевірки у тому числі товарно-транспортну накладну або інший визначений законодавством документ на вантаж.

Так, як встановлено судом із наявних в матеріалах справи документів та уже зазначалося вище, 08.02.2024р. об 10 год. 00 хв. посадовими особами Укртрансбезпеки під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі), на 916 км+897м а/д М-30 Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине - було здійснено рейдову перевірку транспортного засобу - вантажний фургон «Mercedes Bens» р/н НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 під керуванням водія - ОСОБА_2 та встановлено, що наведений ТЗ належить ОСОБА_1 , на момент проведення перевірки у водія вказаного ТЗ гр. ОСОБА_2 була відсутня товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, що є порушенням ст.48 Закону №2344-Ш, що підтверджується змістом складеного акту від 08.02.2024р. №038383 (а.с.41).

Наведений вище і проаналізований судом акт перевірки від 08.02.2024р. №038383 є носієм доказової бази щодо предмета доказування, оскільки містить інформацію щодо предмету спору, а відповідно, є носієм доказової інформації щодо встановлених обставин з приводу відсутності у водія ОСОБА_2 на місці події при зупинці ТЗ, що належить позивачеві, 08.02.2024р. товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документу на вантаж у розумінні ст.72-76 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас, встановлені вище факти порушення позивачем вимог ст.48 Закону №2344-Ш, які наведені в акті №038383 від 08.02.2024р., у ході судового розгляду справи жодними належними, достатніми та достовірними доказами позивачем не спростовані.

А, відповідно, за викладених обставин, суд приходить до висновку, що вказані вище досліджені докази підтверджують факти відсутності при собі у водія ОСОБА_2 під час зупинки транспортного засобу на місці події 08.02.2024р. о 10:00 год. та не пред`явлення уповноваженим особам відповідача до перевірки товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документу на вантаж, є порушенням вимог ст.48 Закону №2344-Ш.

Разом з тим, як уже зазначалося вище, наявність вищезазначених документів (ТТН або іншого визначеного законодавством документу на вантаж) на час зупинки транспортного засобу (на момент проведення рейдової перевірки 08.02.2024р.) та пред`явлення їх до перевірки уповноваженим особам відповідача, є обов`язком перевізника та водія, виходячи з вимог ст. 48 Закону №2344-Ш.

Непред`явлення вказаних документів під час проведення перевірки свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Аналогічні висновки щодо застосування наведених правових норм викладено і у постановах Верховного Суду від 11.02.2020р. у справі №820/4624/17, від 18.03.2020р. у справі №826/2239/16, які є обов`язковими для застосування адміністративним судом згідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо посилань позивача на те, що в момент зупинки ТЗ водій ОСОБА_2 використовував належний позивачеві транспортний засіб для особистих цілей, не виконуючи функцій перевезення, без виконання будь-якої діяльності, у тому числі трудової або підприємницької для позивача, вказаний ТЗ був переданий у користування іншій особі, тому позивач у спірних правовідносинах не мав статусу автомобільного перевізника, у зв`язку із чим він не може бути суб`єктом відповідальності за абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-Ш, то суд зазначає про таке.

Як уже вказувалося судом вище, статтею 1 Закону №2344-Ш визначено, що автомобільним перевізником визначено фізичну або юридичну особу, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Аналіз зазначеної норми дає підстави вважати, що перевезення на комерційній основі означає надання послуг, а перевезення за власний кошт перевезення для власних потреб.

Тобто дія закону поширюється на фізичних чи юридичних осіб - автомобільних перевізників, які в процесі здійснення підприємницької діяльності перевозять вантаж, у тому числі і для власних потреб.

Так, як встановлено судом із матеріалів справи та підтверджено відповідачем і у відзиві на позов, оскільки водієм ОСОБА_2 жодних документів використання транспортного засобу іншими особами (передача в оренду ТЗ, і т.д.), крім позивача, на момент проведення рейдової перевірки уповноваженим особам відповідача надано не було, тому при оформленні матеріалів перевірки відомості про автомобільного перевізника були взяті з пред`явленого водієм свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 - вантажний фургон «Mercedes Bens» р/н НОМЕР_1 , що належить позивачеві на праві власності про що свідчить зміст копії відповідного свідоцтва та копія акту №038383 від 08.02.2024р. (а.с.7,21,41).

Разом з тим, ні у ході розгляду справи Укртрансбезпекою, ні у ході розгляду цієї справи судом жодних доказів, які б свідчили про передачу вказаного ТЗ в оренду або у користування іншим особам у встановленому законодавством порядку на момент проведення перевірки - 08.02.2024р. позивачем суду не надано.

А таких зазначених вище обставин, згідно проведеного аналізу наявних в матеріалах справи копій документів, судом також встановлено не було.

У даних випадку при розгляді цієї справи судом враховується і те, що у відповідності до пункту 16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 №1388, за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, сервісний центр МВС видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

Порядок видачі тимчасового реєстраційного талона регламентовано Інструкцією про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженою наказом МВС від 11.08.2010 №379, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.01.2011 за №123/18861(далі - Інструкція №379).

Так, відповідно до пункту 6.3 названої Інструкції №379 передбачено, що якщо власник ТЗ передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження ТЗ іншій фізичній або юридичній особі (особам), то їм за письмовою заявою (додатки 1 і 2), поданою ними особисто або уповноваженим представником (за винятком випадків, коли в Центрі наявні інформація про анулювання таких повноважень), працівниками Центру оформляється і видається тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження ТЗ.

Копія документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження ТЗ, долучається працівниками Центру до матеріалів видачі тимчасового реєстраційного талона.

Отже, із аналізу наведених підзаконних нормативно-правових актів, прийнятих на виконання вимог Закону України «Про автомобільний транспорт», слідує, що для транспортних засобів, що перебувають, зокрема, у користуванні (оренді) фізичних та юридичних осіб, реєстраційним документом, наявність якого є обов`язковою згідно з вимогами статей 39,48 згаданого Закону №2344-Ш, є тимчасовий реєстраційний талон на транспортний засіб.

Правову позицію щодо необхідності оформлення тимчасового реєстраційного талону на транспортний засіб, який передано в тимчасове законне користування іншим особам, висловив і Верховний Суд у постанові від 20.12.2018р. у справі №804/8740/16, в якій зазначено, що попри те, що наведені положення п.6.3 Інструкції №379 та п.16 Порядку №1388 передбачають видачу тимчасового талону на транспортний засіб за зверненням користувача транспортного засобу, все ж його наявність, а, відповідно, і необхідність звернутися про його отримання, встановлена Законом України «Про автомобільний транспорт».

Як свідчать матеріали справи, які позивачем не спростовані, у момент проведення рейдової перевірки 08.02.2024р. водій ТЗ ОСОБА_2 не надав не тільки договору оренди транспортного засобу іншими третіми особами, а й не надав і тимчасового реєстраційного талону на право користування транспортним засобом, що належить позивачеві, іншими особами, зокрема і водієм ОСОБА_2 .

Зазначені обставини спростовують аргументи позивача про те, що водій ОСОБА_2 використовував ТЗ, що належить позивачеві, у момент проведення перевірки -08.02.2024р. для особистих цілей, оскільки такі аргументи ґрунтуються лише на припущеннях позивача і жодними доказами позивачем не підтверджені.

За викладених обставин, слід дійти висновку, що недотримання позивачем вищенаведених приписів чинного законодавства щодо не оформлення передачі у користування (оренду) третім особам транспортного засобу, який належить йому на праві власності, з метою здійснення вантажних перевезень на комерційній основі, викликає автоматичне визначення відповідальною особою за вчинення адміністративних правопорушень саме особу (фізичну або юридичну), за якою зареєстрований такий транспортний засіб.

Таким чином, з урахуванням того, що адміністративно-господарські штрафи за абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-Ш за перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, застосовуються саме до автомобільних перевізників та враховуючи, що на момент перевірки 08.02.2024р. позивач виступав саме як автомобільний перевізник за даним порушенням (інших доказів матеріали справи не містять), оскільки є власником вищезазначеного транспортного засобу, позивач не довів, що вантаж перевозився іншою юридичною чи фізичною особою, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно притягнуто саме позивача до відповідальності та застосовані санкції у вигляді стягнення штрафу у розмірі 17000 грн. за оспорюваною постановою.

Стосовно позовних вимог позивача в частині не дотримання відповідачем процедури розгляду справи (не повідомлення позивача про складання акту, невручення акту про порушення, не повідомлення про розгляд справи), встановленої Порядку №1567, відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.25 Порядку №1567 передбачено, що справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Згідно до вимог п.26 наведеного Порядку №1567 встановлено, що справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника.

Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсилається на офіційну електронну адресу (за наявності).

Отже, законодавець передбачив альтернативну можливість надсилання повідомлення про розгляд справи про порушення перевізнику, зокрема, шляхом надсилання такого повідомлення на офіційну електронну адресу (за наявності).

А зі змісту п.27 Порядку №1567 слідує, що у разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі.

Так, судом із матеріалів справи встановлено, що 16.02.2024р. відповідачем на офіційну електронну адресу позивача, яка міститься в ЄДРПОУ - ІНФОРМАЦІЯ_1 , було направлено повідомлення про розгляд справи щодо порушення законодавства про автомобільний транспорт, зафіксованого у акті №038383 від 08.02.2024р., яке відбудеться 06.03.2024р., за №13543/23/24-24 від 16.02.2024р., яке було доставлено на зазначену вище електронну адресу позивача 16.02.2024р. о 17:28 год., що підтверджується змістом копії наведеного повідомлення та копією скріншоту з вказаної електронної пошти позивача (а.с.39-40).

При цьому, зі змісту наведеного повідомлення видно, що до нього було додано також і акт №038383 від 08.02.2024р., що спростовує доводи про не повідомлення про складання акту та не вручення акту перевірки позивачеві.

Тобто, із наведеного слідує, що відповідач свій обов`язок повідомити позивача про час і місце розгляду справи, яке відбудеться 06.03.2024р., виконав 16.02.2024р.

А отже, порушення відповідачем процедури повідомлення позивача про розгляд справи, встановленої Порядком №1567 стосовно позивача відсутні.

При цьому, слід зазначити, що обов`язок відповідача повідомити суб`єкта господарювання про розгляд справи обмежується лише надісланням виклику на розгляд справи. Фактичні обставини одержання надісланого виклику знаходяться за межами компетенції відповідача та не можуть впливати на розгляд справи про накладення штрафу, оскільки відносини між оператором поштового зв`язку та адресатом знаходяться поза контролем відповідача та не залежать від нього.

Аналогічна правова позиція узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 20.06.2018р. у справі №809/1198/17 та від 13.06.2018р. у справі №820/6755/16, яка застосовується судом у даних подібних правовідносинах у відповідності до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також і згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 01.03.2018р. у справі №820/4810/17 викладено висновок про те, що відсутність особи під час розгляду справи про накладення адміністративно-господарського штрафу при розгляді даної справи не позбавляє особу права спростувати вину у суді та у зв`язку з цим не може бути самостійною підставою для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Окрім того, судом враховується і те, що позивач отримав вищезгаданий лист-повідомлення про дату, час та місце розгляду його справи про порушення на автомобільному транспорті 16.02.2024р. на його офіційну електронну адресу, яка міститься у ЄДРПОУ, тобто, за 12 робочих днів до моменту прийняття оспорюваної постанови (06.03.2024р.).

Отже, завчасне, у межах достатнього поза розумним сумнівом строку надходження поштового відправлення (до складу якого входить повідомлення про дату, час та місце розгляду питання стосовно накладення штрафу на перевізника) до установи поштового зв`язку і не отримання цього повідомлення перевізником не виключає можливості накладення штрафу за відсутності перевізника, адже кожен учасник суспільних відносин повинен дотримуватися базових правил добропорядності, доброчесності та сумлінності тощо, а не ухилятися від отримання поштової кореспонденції задля уникнення юридичної відповідальності.

З огляду на викладене, повідомлення позивача про розгляд справи було направлено на адресу позивача в межах розумних строків (повідомлення відправлено та знаходилося на офіційній електронній адресі позивача як перевізника з 16.02.2024р.(а.с.40).

В свою чергу, позивачем про причини поважності не отримання вищезгаданого листа-повідомлення про розгляд справи у період з 16.02.2024р. до 06.03.2024р. на вказану вище його електронну адресу суду не повідомляв та таких доказів до позову не додано.

Також судом враховується і те, що порушення процедури прийняття оспорюваної постанови (не повідомлення про дату і час розгляду справи), встановленої п.26 Порядку №1567, саме по собі може бути підставою для визнання її (постанови) протиправною та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акту можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акту (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи з міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акту необхідно розуміти не як вимоги до самого акту, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акту, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом з тим, не кожен дефект акту робить його неправомірним.

Стосовно ж процедури порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Отже, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020р. у справі №813/1790/18.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що наявності порушень суб`єктом владних повноважень процедури прийняття оспорюваного рішення, які б вплинули на кінцевий результат розгляду відповідачем питання про притягнення позивача до відповідальності судом не встановлено, а позивачем не доведено, суд приходить до висновку, що оспорювана постанова є правомірною, а тому підстави для визнання її протиправною та скасування у суду відсутні.

Згідно до вимог ст.ст.73,75,76 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч.1 ст.77 вказаного Кодексу, на позивача покладено обов`язок довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Проте, позивачем у ході судового розгляду справи не було надано жодних доказів та не наведено обґрунтованих підстав, які б свідчили про протиправність оспорюваної постанови, з урахуванням встановленого судом факту відсутності при собі у водія ОСОБА_2 та не пред`явлення до перевірки посадовим особам трансбезпеки під час рейдової перевірки 08.02.2024р. товарно-транспортної накладної або іншого встановленого законодавством документу на вантаж, передбачених ст.48 Закону №2344-Ш, який підтверджений матеріалами справи та не спростований позивачем.

Є безпідставними і необґрунтованими посилання позивача на те, що відповідачем не доведено, що позивач є автомобільним перевізником та вказаний ТЗ надавав послуги з перевезення вантажів на замовлення, а відповідно, позивач не є автомобільним перевізником у розумінні Закону №2344-Ш, з огляду на те, що обов`язок доказування обставин на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача з приводу того, що він не мав статусу автомобільного перевізника, покладається саме на позивача згідно до вимог ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, які позивачем не доведені та не підтверджені жодними доказами про що зазначено судом вище.

Також судом не можуть бути застосовані у даних спірних правовідносинах і правові позиції Верховного Суду у його постановах від 06.07.2023р. у справі №560/514/22, від 09.08.2019р. у справі №806/1450/16, на застосуванні яких позивач наполягав у позові, з огляду на те, що встановлені у них обставини не є подібними до правовідносин, які мали місце у цій справі, тому не є релевантними до правовідносин у даній справі.

Всі інші аргументи та доводи, викладені у позові, судом відхиляються, оскільки не спростовують факту виявленого посадовими особами відповідача 08.02.2024р. о 10-00 год. порушення позивачем вимог законодавства про автомобільний транспорт, оскільки наведені у них аргументи є лише припущеннями позивача, які жодними доказами не підтверджені, спростовані наявними у справі дослідженими доказами, а відповідно, не можуть бути покладені судом в основу даного судового рішення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваної постанови згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що при прийнятті вищевказаної постанови відповідач як суб`єкт владних повноважень діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Таким чином судом не встановлено, а позивачем не підтверджено та не доведено жодними доказами, порушення відповідачем прав та інтересів позивача при прийнятті оспорюваної постанови, а тому у адміністративного суду підстави для її визнання протиправною та скасування відсутні.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, тому у задоволенні даного позову, позивачеві слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору у розмірі у розмірі 2422,40 грн. понесених згідно квитанції №469Р-Е1НТ-8ККЗ-14НН від 12.05.2024р.(а.с.4), суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову такі судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Однак, виходячи з того, що у суду відсутні підстави для задоволення даного позову, то і судові витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257- 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №039999 від 06.03.2024р. - відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва