Справа № 340/9425/23
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2024-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 серпня 2024 року м. Дніпросправа № 340/9425/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чабаненко С.В. (доповідач),

суддів: Білак С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15.01.2024 в адміністративній справі №340/9425/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Кіровоградського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у не розгляді рапорту ОСОБА_1 про переведення до іншої військової частини у зв`язку з недовірою до командування від 16.06.2023 р.;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 про переведення до іншої військової частини у зв`язку з недовірою до командування від 16.06.2023 року.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15.01.2024 в адміністративній справі №340/9425/23 позовні вимоги задоволено.

Не погодившись з рішенням суду, відповідачем подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду, та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, що на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24.02.2022р. ОСОБА_1 , який прибув із ІНФОРМАЦІЯ_1 , наказом від 14.01.2023 року №4 командира військової частини НОМЕР_1 зараховано до особового складу військової частини НОМЕР_1 , а з 15.01.2023 року на котлове забезпечення за загальновійськовою нормою № 1 у військовій частині НОМЕР_1 і призначено на посаду стрілець - санітар 3 відділення морської піхоти 1 взводу морської піхоти 1 роти морської піхоти військової частини НОМЕР_1 , старший матрос.

05.06.2023 року позивач перебував на бойових позиціях та виконував бойові завдання, в ході яких, він дійшов висновку про те, що заходи, про проведення яких їм повідомляло командування військової частини НОМЕР_1 , не проводилися, будь-які завдання, спрямовані на знищення ворога різними видами далекобійних боєприпасів та з різного озброєння, не проводилися, будь-які завдання, спрямовані на знищення ворога іншими військовослужбовцями у складі інших підрозділів Збройних Сил України, не проводилися, що призвело до загибелі великої кількості військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 .

06.06.2023 ОСОБА_1 здав командиру 1 роти військової частин НОМЕР_1 зброю, боєприпаси до зброї та речове майно та з 07.06.2023 перебуває за адресою своєї реєстрації АДРЕСА_1 , про що повідомив своє керівництво.

16.06.2023 ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив командуванню військової частини НОМЕР_1 рапорт про переведення до іншої військової частини у зв`язку з недовірою до командування в/ч НОМЕР_1 . Даний рапорт відповідач отримав 20.06.2023 року.

Рішення за рапортом станом на день звернення з позовом до суду від військової частини НОМЕР_1 до позивача не надходило, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див. рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99 та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002). Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року №5-рп/2002).

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно п.110 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV, усі військовослужбовці мають право надсилати заяви чи скарги або особисто звертатися до посадових осіб, органів військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів, які проводять досудове слідство, та інших державних органів у разі:

- прийняття незаконних рішень, дій (бездіяльності) стосовно них командирами (начальниками) або іншими військовослужбовцями, порушення їх прав, законних інтересів та свобод;

- незаконного покладення на них обов`язків або незаконного притягнення до відповідальності.

Відповідно до п.п.111 та 112 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України заява чи скарга з інших питань службової діяльності подається безпосередньому командирові (начальникові) тієї особи, дії якої він оскаржує, а в разі, якщо особи, які подають скаргу, не знають, з чиєї вини порушені їх права, заява чи скарга подається в порядку підпорядкованості. У такому самому порядку подаються пропозиції.

Військовослужбовці, які подали заяву чи скаргу, мають право:

- особисто викласти свої аргументи особі, яка перевіряє заяву чи скаргу, звернутися з вимогою залучити до розгляду свідків;

- подати додаткові матеріали, що стосуються справи, або клопотати, щоб їх вимагав командир (начальник) або орган, який розглядає заяву чи скаргу;

- бути присутнім під час розгляду заяви чи скарги;

- одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги;

- ознайомитися з матеріалами перевірки заяви чи скарги;

- оскаржити прийняте за їх заявою чи скаргою рішення в суді;

- вимагати відшкодування завданих їм збитків у встановленому законом порядку.

Згідно п.113 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України ніхто не може бути скривджений на службі чи притягнутий до відповідальності за те, що він подав пропозицію, заяву чи скаргу.

У відповідності до п.115 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України вимоги до звернення військовослужбовця, порядок розгляду пропозицій, заяв та скарг, строки розгляду, права військовослужбовця під час розгляду заяви чи скарги, обов`язки командирів, органів військового управління щодо розгляду звернень військовослужбовців регулюються законодавством України про звернення громадян, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Згідно п.117 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді.

Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 року № 735, у роботі з письмовими (електронними) та усними зверненнями громадян має забезпечуватись кваліфікований, неупереджений, об`єктивний і своєчасний розгляд звернень. До рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать дії, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина будь-які обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Так, ст. 19 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, зокрема обов`язок органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, медіа, їх керівників та інших посадових осіб письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом від 16.06.2023 року в якому описав вказані вище обставини, що потягли його недовіру до керівництва та просив його перевести до іншої будь-якої частини, однак рапорт командування не розглянуло.

Колегія суддів зазначає, що отримання вказаного рапорту відповідачем не заперечується, та як вбачається із матеріалів справи, у відзиві на позов та у апеляційній скарзі відповідач зазначає, що військовою частиною НОМЕР_1 надавалася відповідь вих. № 2219 від 17.07.2023 року на рапорт ОСОБА_1 від 16.06.2023 року на електронну адресу його адвоката Охременка Артема Вікторовича.

Так, в зазначеному листі вказано, що ОСОБА_1 покинув район зосередження підрозділу н.п. Шахтарське, Донецька область у невідомому напрямку, чим порушив вимоги ст.ст.17, 19, 65, 68 Конституції України, ст.ст. 6, 11, 12, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Військовою частиною НОМЕР_1 буде проведено службове розслідування, найближчим часом матеріали якого будуть передані до Державного Бюро Розслідування для прийняття рішення про відкриття кримінального провадження за порушення ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України.

Також в листі вказано, що якщо матрос ОСОБА_1 бажає, щоб його рапорти стосовно переведення, недовіри та переміщення, здачі зброї та речового майна були розглянуті командуванням військової частини, йому потрібно повернутися до військової частини НОМЕР_1 та звернутися до групи персоналу військової частини.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що рапорт ОСОБА_1 про переведення по суті розглянуто не було.

Колегія суддів наголошує, що право військовослужбовця на реалізацію свого права зазначеному у рапорті, так і права на інформацію - кореспондує з обов`язком відреагувати на рапорт.

Колегія суддів не приймає доводи відповідача про те, що позивач знаходиться в списках особового складу, які самовільно залишили військову частину, тому рапорт про переведення не розглянуто, оскільки зазначене не може бути поважною підставою для не розгляду рапорта та не звільняє відповідача від обов`язку щодо надання відповіді на поданий рапорт у визначений законодавством України строк та спосіб.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява № 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись: пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15.01.2024 в адміністративній справі №340/9425/23,- залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15.01.2024 в адміністративній справі №340/9425/23,- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків, встановлених цим пунктом.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя С.В. Білак

суддя І.В. Юрко