Справа № 192/1752/24
Суддя: Ковальчук Н. В.
Дата ухвалення: 2024-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 192/1752/24
Провадження № 2-а/192/7/24
РІШЕННЯ

Іменем України

02 вересня 2024 року

Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючої судді Ковальчук Н.В., за участю секретаря судового засідання Сафонової Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у смт Солоному Солонянського району Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття справи про адміністративні правопорушення,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, просить постанову серії ББА № 603192 від 24 червня 2024 року про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді 510,00 грн штрафу за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП, по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесену 24.06.2024 інспектором СРПП ВП 9 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_2 скасувати у зв?язку з відсутністю в діях його, ОСОБА_1 , складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП, та закрити справу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУп АП.

Позовну заяву ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 24 червня 2024 року, приблизно о 21 годині 50 хвилин, він знаходився в автомобілі Volkswagen Golf, н.з. НОМЕР_1 , на узбіччі дороги навпроти будинку № 57, по вулиці Миру села Сурсько-Михайлівки Дніпровського району Дніпропетровської області. При цьому, його транспортний засіб був нерухомим. Приблизно о 22:15 (з заду його ТЗ), під?їхав автомобіль поліції, та після його зупинки до нього підійшов поліцейський, який відрекомендувавшись старшим лейтенантом поліції ОСОБА_2 , чомусь почав звинувачувати його у керуванні транспортним засобом з не пристебнутим ременем безпеки. На будь-які заперечення не реагував, будь-яких доказів порушення ПДР України не надав та склав постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ББА № 603192 від 24 червня 2024 року, про накладення на нього, ОСОБА_1 , адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП, у вигляді штрафу 510,00 грн за нібито порушення вимог п. 2.3 «в» ПДР України. Як видно з постанови про накладення адміністративного стягнення. З пункту 7 оскаржуваної Постанови, зазначеного як: «До постанови додаються:» можна встановити, що в ньому взагалі не зазначено жодного належного та допустимого доказу на підставі якого поліцейським приймалася така протиправна постанова, дана графа пуста, а також те, що йому надавалися для ознайомлення будь-які матеріали адміністративної справи, у тому числі і докази інкримінованого адміністративного правопорушення. Тоді як пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУПАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилається правопорушник, чи висловлених остатніх доводів.

Окрім того, 26.04.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 338/855/17 також вказав, що аналіз положень статей КУпАП дозволяє дійти висновку, що зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Верховний Суд також у постанові від 26.04.2018 у справі № 338/1/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого правопорушення. Також, сама по собі оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може бути належним доказом вчинення особою адміністративного правопорушення, оскільки постанова про притягнення до адміністративної відповідальності по своїй правовій природі є рішенням суб?єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує відповідне фіксування цього правопорушення.

Позивач посилається на те, що від нього (поліцейським) взагалі не бралося ніяких пояснень і клопотань по вказаному інкримінованому правопорушенні, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП, а також не було надано можливості на захист його прав адвокатом, що є беззаперечною підставою для скасування оскаржуваної Постанови. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного суду, викладеним у постанові від 18.02.2021 у справі № 524/9827/16-а, де Верховний суд залишаючи в силі рішення судів нижчих інстанцій, якими було задоволено позовні вимог про скасування постанови поліцейського, який не забезпечив водію права на захист, зазначив, що ВС/КАС погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що такими діями інспектор порушив права особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності, тому і порушено порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, що є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Поліцейський повинен був зібрати належні докази вчинення правопорушення, а саме зафіксувати належними доказами хоча би факт руху мого транспортного засобу та зазначити про їх наявність в постанові про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. Тоді як сама пособі Постанова про адміністративне правопорушення без підтвердження іншими належними та допустимими доказами - не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Оскільки оскаржувана постанова взагалі не містить в собі відомостей щодо наявності належних, допустимих й достатніх доказів, які б підтверджували здійснення ним, ОСОБА_1 , адміністративного правопорушення.

Відповідачем у своїй діяльності порушені принципи всебічного, повного і об?єктивного з?ясування обставин, оскільки при розгляді справи було застосовано спрощений підхід, а саме обґрунтування вини сформовано лише на одних даних сприйняття співробітників поліції, з яких неможливо визначити наявність або відсутність правопорушення, тобто без застосування будь-яких інших фактів, які б підтверджували наявність або відсутність вини певної особи (показання свідків, відеофіксація тощо). Наявність лише постанови про притягнення до відповідальності не дає підстав стверджувати про допущення позивачем порушень Правил дорожнього руху.

Позивач вказує, що підставою для скасування постанови та закриття справи є також те, що поліцейським у постанові навіть не відображена об?єктивна сторона адміністративного правопорушення та прийняте рішення взагалі не відповідає вимогам норм КУпАП, поліцейський у фабулі правопорушення не зазначив району та області, в якому здійснено адміністративне правопорушення, що не дасть змоги суду встановити точного місця його скоєння, так як село з аналогічною мається не тільки в Дніпропетровській області, зазначено, що він керував автомобілем, тоді як будь-яка адміністративна відповідальність настає лише за порушення ПДР України при здійсненні водіями керування транспортними засобами; відповідно до оскаржуваної постанови - поліцейським накладено штраф у розмірі 510 грн, тоді як будь-якою нормою законодавства України (санкціями статей КУпАП) передбачено відповідальність у певній величині (кількості) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і не встановлено штрафу в твердій грошовій сумі. Тому, зазначення штрафу в твердій грошовій сумі у оскаржуваній постанові, - є не законним, будь якої мови про встановлення його вини у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП, взагалі не йдеться та маються і інші недоліки й протиріччя, які не дають змоги зрозуміти суть об`єктивної сторони інкримінованих мені правопорушень. Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція, для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. У справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам російського законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується). Також, у рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту. Приймаючи рішення, суддя керується саме цим принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого також сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України». Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Позивач вказує, що поліцейським при ухваленні оскаржуваної постанови проігноровано ряд норм законодавства України, є всі ґрунтовні підстави для скасування протиправної постанови, як такої, що базується тільки на припущеннях й бездоказових доводах поліцейського, та такої, що взагалі не відображає об`єктивної сторони вказаного адміністративного правопорушення, необґрунтованої належними засобами доказування.

Поліцейським як суб?єктом владних повноважень грубо порушено не тільки законодавство України, яке регламентує адміністративну відповідальність осіб та порядок накладення адміністративних стягнень, але і вимоги статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Позивач вказує, що були грубо порушенні його конституційні права, а саме те, що він був притягнутий до відповідальності за правопорушення якого не скоював, вказане потягло за собою порушення прав, передбачених ст. 268 КУпАП, щодо можливості знайомитися з матеріалами справи, заявляти клопотання, мати правову допомогу та інше.

Від відповідача до суду в електронній формі через електронний кабінет надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі та розглянути справу за відсутності представника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.

Суд зазначає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 4 ст. 162 КАС України до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

За правилами, встановленими ч. 9 ст. 44 КАС України, у разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати до суду доказ надсилання цих матеріалів іншим учасникам справи. Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності у іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність у іншого учасника справи електронного кабінету - в паперовій формі листом з описом вкладення.

Отже, за вказаних обставин направлення копії відзиву (заяви по суті справи) та доданих до нього доказів іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, є процесуальним обов`язком відповідача. На підтвердження направлення позивачу відзиву повинен був надати суду, докази направлення позивачу відзиву листом з описом вкладення.

Натомість відповідачем до відзиву додана лише копія фіскального чеку Укрпошти, датованого 15.07.2024, з якого вбачається, що ОСОБА_1 був направлений рекомендований лист.

З фіскального чеку Укрпошти про направлення рекомендованого листа позивачу, суд позбавлений можливість встановити вміст поштового відправлення.

За таких обставин суд доходить висновку, що відповідачем не виконані вимоги п. 2 ч. 4 ст.162 КАС України, відповідно до якого до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. На думку суду, це унеможливлює розгляд та врахування відзиву судом, оскільки порушує принцип рівності та змагальності сторін. Тому суд не приймає відзив та додані до нього докази до розгляду.

Стосовно клопотання відповідача про розгляд справи за відсутності представника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, то суд вважає за необхідне звернути увагу, що в ухвалі про відкриття провадження у справі, судом було постановлено розгляд справи здійснювати без повідомлення (виклику) учасників справи за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотань про проведення судового засідання за участю сторін до суду не надходило.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані позивачем докази, суд встановив такі обставини.

24 червня 2024 року поліцейським СРПП ВП № 9 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_2 було прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ББА № 603192, згідно з якою 24 червня 2024 року о 22 год 20 хв у селі Сурсько-Михайлівці по вулиці Миру, 57, водій ОСОБА_1 керував автомобілем Volkswagen Golf, н.з. НОМЕР_1 , не був пристебнутий ременем безпеки, чим порушив п. 2.3 «в» ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 121 КУпАП, та до нього застосоване адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 510,00 грн.

Надаючи правову оцінку оскаржуваній постанові суд дійшов таких висновків.

Суд зазначає, що відповідно до п. 1.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 (далі Правила дорожнього руху) учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Згідно з п. 1.9 Правил дорожнього руху особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до пп. «в» п. 2.3 Правил дорожнього руху для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.

Частиною 5 ст. 121 КУпАП передбачена відповідальність за порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак);

технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Верховний Суд у постанові від 26.04.2014 у справі № 338/855/17 вказав на те, що зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

У справі, що розглядається, за змістом позовної заяви позивач фактично заперечує факт керування ним транспортним засобом, посилаючись на те, що 24 червня 2024 року, приблизно о 21 годині 50 хвилин, він знаходився в автомобілі на узбіччі дороги, при цьому, його транспортний засіб був нерухомим. Приблизно о 22:15 (з заду його ТЗ), під?їхав автомобіль поліції, та після його зупинки до нього підійшов поліцейський та почав звинувачувати його у керуванні транспортним засобом з не пристебнутим ременем безпеки.

В оскаржуваній постанові не вказане точне місце вчинення адміністративного правопорушення (не зазначено район та область), не наведені докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення. У графі 7 постанови «до постанови додається» не зазначені докази, якими підтверджується вчинення адміністративного правопорушення. У постанові відсутні відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.

Суд зазначає, що за приписами ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

За змістом ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно, розсудливо.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на викладені обставини, суд доходить висновку, відповідач не довів правомірність оскаржуваної постанови та вважає, що позовні вимоги потрібно задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За подання позову позивач сплатив судовий збір у сумі 605,60 грн. Тому, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, судові витрати зі сплати судового збору потрібно стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 6, 77, 132, 139, 262, 286 КАС України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ББА № 603192, винесену 24 червня 2024 року поліцейським СРПП ВП № 9 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції Донцем М.В., про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 510,00 грн за скоєння адміністративного правопорушення, передбачених ч. 5 ст. 121 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання позову у сумі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його складення до суду апеляційної інстанції Третього апеляційного адміністративного суду.

Інформація про учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач: Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, місцезнаходження: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Троїцька, 20-А, .

Суддя Ковальчук Н.В.