Справа № 460/1195/24
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2024-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2024 рокуСправа № 460/1195/24 пров. № А/857/12270/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Курильця А.Р., Пліша М.А.

при секретарі судового засідання Гладкій С.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Дубенської міської ради Рівненської області та міського голови м. Дубно Антонюка Василя Михайловича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління освіти Дубенської міської ради, про визнання протиправним та скасування розпорядження, стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою міського голови м. Дубно ОСОБА_2 та Дубенської міської ради, яка приєдналася до апеляційної скарги на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року (суддя Щербаков В.В., м.Рівне, повний текст складено 10 квітня 2024 року), -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дубенської міської ради Рівненської області (далі Міська рада) та міського голови м. Дубно ОСОБА_2 (далі Міський голова), в якому просила:

визнати протиправним та скасувати Розпорядження Міського від 10.01.2024 №3-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3 » (далі Розпорядження);

стягнути з відповідачів матеріальні збитки за не виплачену додаткову винагороду у вигляді щомісячних премій;

стягнути з відповідачів матеріальну шкоду в розмірі 425,19 грн за рахунок бюджетних асигнувань Міської ради;

стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 100000 грн за рахунок бюджетних асигнувань Міської ради.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано Розпорядження. Стягнуто з Міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки за не виплачену додаткову винагороду у вигляді щомісячних премій за січень, лютий та березень 2024 року, в зв`язку з накладенням на неї дисциплінарного стягнення, в сумі 14837, 07 грн. Стягнуто з Міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки за витрати на лікування в сумі 425,19 грн. Стягнуто з Міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20000 грн. Стягнуто з Міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн. Стягнуто з Міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 7500 грн. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, в частині задоволених позовних вимог, його оскаржив Міський голова, до апеляційної скарги якого долучилася Міська рада, які із покликанням на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги, відповідач з посиланням на окремі обставини справи та норми матеріального права, зокрема вказує, що на позивача, як начальник Управління освіти Міської ради (далі Управління освіти, Посада відповідно) несе персональну відповідальність за організацію та результати його діяльності, сприяє створенню належних умов праці у підпорядкованих йому підрозділах. Зазначає, що ОСОБА_1 не забезпечила належну організацію роботи Управління освіти та контроль за дотриманням підлеглими особами бюджетної дисципліни та бюджетного законодавства, законодавства про публічні закупівлі, порушення яких було виявлено в ході ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Управління освіти проведеної Управлінням Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області (далі Управління, Держаудитслужба). Щодо проведення службового розслідування відносно підлеглої особи, то це є правом роботодавця, а не його обов`язком, що вирішується керівником відповідного органу. Вина ОСОБА_1 у вчиненні дисциплінарного правопорушення підтверджується результатами ревізії. Щодо матеріальних збитків, а саме питання недоотримання щомісячної премії, то виплата премій вирішується Міським головою відповідно до особистого вкладу працівника в загальні результати роботи, а також в межах коштів, передбачених кошторисом на преміювання та економії фонду оплати праці, а тому така виплата не є обов`язковою. Невиплата будь-якій посадовій особі міської ради премії не призводить до погіршення умов оплати праці передбачених відповідними нормативними актами. Вказує, що позивач належним чином не обґрунтувала завдані їй моральні та матеріальні збитки та не довела, що така шкода стала наслідком протиправних дій відповідача.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, представника третьої особи, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що немає жодних конкретних фактів вчинення позивачкою дисциплінарного проступку, не конкретизовано суть, час та обставини порушення нею трудової дисципліни, відповідно до якого документа та які саме трудові обов`язки нею було порушено, не враховано ні ступеня тяжкості вчиненого проступку, ні заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу позивачки. У зв`язку з чим, вимоги позивача про стягнення з Міської ради матеріальних збитків та моральної шкоди також слід задовольнити.

Такі висновки суду першої інстанції, по суті спору відповідають встановленим обставинам справи, однак вказане рішення суду не може бути залишено без змін, з таких міркувань.

Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до розпорядження Міського голови від 29.06.2021 №85-к ОСОБА_1 працює в Міській раді на Посаді з 01.07.2021.

За період з 01.01.2020 по 30.06.2023 в Управлінні освіти Управлінням було проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності, за результатами якої складено Акт ревізії від 05.12.2023 № 13-17-03-06/18 від 05.12.2023 (далі Акт) та поставлена вимога про усунення виявлених порушень законодавства від 14.12.2023 №131703-14/3317-2023 (далі Вимога).

18.12.2023 Управлінням було направлено до Міської ради лист за № 131703-13/3355-2023 про результати ревізії Управління освіти (далі Лист).

29.12.2023 за № 3110 у відповідь на Лист Управління про результати ревізії Управління освіти та резолюції Міського голови від 19.12.2023, Управлінням освіти було надано письмові пояснення щодо результатів ревізії.

10.01.2024 Міським головою було видано Розпорядження, яким ОСОБА_1 , Посада, оголошено догану за неналежне виконання функціональних обов`язків, що призвело до недостатнього контролю за дотриманням бюджетної дисципліни в Управлінні освіти та порушення норм бюджетного законодавства, завищення вартості та обсягів ремонтно-будівельних робіт та зайвої оплати коштів місцевого бюджету підрядникам, а також порушення вимог законодавства про публічні закупівлі.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Правовідносини з приводу проходження публічної служби в органах та на посадах місцевого самоврядування унормовані, насамперед, приписами Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі Закон №2493-III).

Згідно зі статті 2 Закону №2493-III посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

В статті 4 Закону №2493-III зазначено, що служба в органах місцевого самоврядування здійснюється на таких основних принципах: служіння територіальній громаді; поєднання місцевих і державних інтересів; верховенства права, демократизму і законності; гуманізму і соціальної справедливості; гласності; пріоритету прав та свобод людини і громадянина; рівних можливостей доступу громадян до служби в органах місцевого самоврядування з урахуванням їх ділових якостей та професійної підготовки; професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі; підконтрольності, підзвітності, персональної відповідальності за порушення дисципліни і неналежне виконання службових обов`язків; дотримання прав місцевого самоврядування; правової і соціальної захищеності посадових осіб місцевого самоврядування; захисту інтересів відповідної територіальної громади; фінансового та матеріально-технічного забезпечення служби за рахунок коштів місцевого бюджету; самостійності кадрової політики в територіальній громаді.

За приписами статті 7 Закону №2493-III посадові особи місцевого самоврядування діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією України і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, актами органів місцевого самоврядування, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» та законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 8 Закону №2493-III основними обов`язками посадових осіб місцевого самоврядування є: додержання Конституції і законів України, інших нормативно-правових актів, актів органів місцевого самоврядування; забезпечення відповідно до їх повноважень ефективної діяльності органів місцевого самоврядування; додержання прав та свобод людини і громадянина; збереження державної таємниці, інформації про громадян, що стала їм відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків, а також іншої інформації, яка згідно із законом не підлягає розголошенню; постійне вдосконалення організації своєї роботи, підвищення професійної кваліфікації; сумлінне ставлення до виконання службових обов`язків, ініціативність і творчість у роботі; шанобливе ставлення до громадян та їх звернень до органів місцевого самоврядування, турбота про високий рівень культури, спілкування і поведінки, авторитет органів та посадових осіб місцевого самоврядування; недопущення дій чи бездіяльності, які можуть зашкодити інтересам місцевого самоврядування та держави.

За приписами статті 147 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Положеннями статті 147-1 КЗпП передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Відповідно до статті 148 КЗпП дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП визначено порядок застосування дисциплінарних стягнень, згідно якого до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

З матеріалів справи, зокрема оскаржуваного Розпорядження видно, що підставою для притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності стало подання (Лист) Управлінням.

Проте, як слушно вказує суд першої інстанції, що ні в Листі, ні в Акті ревізії немає жодного вказання на порушення норм чинного законодавства саме позивачкою, і що саме її дії призвели до тих чи інших порушень бюджетного законодавства та фінансових втрат, а у Вимозі перераховано вичерпний перелік виявлених порушень, які підлягають усуненню з вказанням на спосіб їх усунення, зокрема пред`явлення відповідної вимоги до суб`єктів господарювання, контрагентів та підрядників Управління освіти про відшкодування коштів в порядку норм цивільного та господарського законодавства без вимоги притягнення до відповідальності винних у допущенні порушень осіб. Усі вимоги контролюючого органу Управлінням освіти було виконано.

Зі змісту вказаної Вимоги, загальна сума виявлених фінансових порушень склала 3382771,58 грн, більша частина з яких, а саме понад 3 млн грн, це фінансові порушення, які відбулися до призначення позивачки на Посаду. На момент написання Листа Управлінням вже відбулося добровільне часткове відшкодування коштів від суб`єктів господарювання, з якими Управління освіти мало договірні відносини.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 8 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (далі Закон №2939-XII) орган державного фінансового контролю вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб.

У пункті 15 статті 10 Закону №2939-XII зазначено, що органу державного фінансового контролю надається право порушувати перед керівниками відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у допущених порушеннях.

При цьому, органом державного фінансового контролю не порушувалось питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у допущених порушеннях. А в матеріалах справи відсутні відомості та письмові докази щодо відібрання Міським головою письмових пояснень від ОСОБА_1 з приводу порушень нею вимог трудової дисципліни, що є грубим порушенням норм трудового законодавства України.

В силу статей 147-149 КЗпП роботодавець має право застосовувати до працівника дисциплінарне стягнення за винне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника, порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків, вина працівника, наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів, виключає наявність дисциплінарного проступку.

Виходячи з правової природи інституту дисциплінарної відповідальності, при притягненні працівника до даного виду відповідальності, адміністрація повинна навести конкретні факти допущеного ним невиконання або неналежного виконання покладених на нього трудових обов`язків.

Твердження ж відповідачів про порушення ОСОБА_1 своїх функціональних обов`язків з посиланням на пункти 6.1, 6.6, 6.14, 6.18, 6.21, 6.24 «Положення про управління освіти Дубенської міської ради», затвердженого рішенням Міської ради від 09.09.2022 №2418, є безпідставними, оскільки жоден із таких пунктів із зазначенням конкретного посадового обов`язку, який порушила позивач та за яке її притягнуто до дисциплінарної відповідальності, не було вказано в оскаржуваному Розпорядженні.

Окрім того, відповідачем не проводилось та не ініціювалось проведення відповідного службового розслідування відносно позивачки для встановлення її вини у вчиненні, інкримінованого їй дисциплінарного проступку, передбаченого «Порядком проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 року №950.

Таким чином, відповідачем належним чином та в належний спосіб не доведено і не встановлено жодних конкретних фактів вчинення позивачкою дисциплінарного проступку у вигляді порушення нею трудової дисципліни чи неналежного виконання посадових обов`язків.

Відтак, оскаржуване Розпорядження прийнято без належних для того підстав, є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про відшкодування суми невиплаченої премії у зв`язку з притягненням ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, то необхідно звернути увагу на наступне.

Згідно із частинами другою та третьою статті 97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а в разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Аналогічні положення викладено у статті 15 Закону України «Про оплату праці» (далі Закон №108/95-ВР).

Відповідно до змісту статті 2 Закону 108/95-ВР у структуру заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Так, основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інші заохочувальні та компенсаційні виплати належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, надано права, у межах затвердженого фонду оплати праці, зокрема здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи, а також до державних і професійних свят та ювілейних дат у 2006 році в межах коштів, передбачених на преміювання у кошторисі відповідного органу, та економії коштів на оплату праці, а починаючи з 1 січня 2007 р. - у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Конкретні умови, порядок та розміри преміювання працівників визначаються у положенні про преміювання відповідного органу.

Отже, як вірно наголошує апелянт, питання виплати премії працівникам вирішується міським головою відповідно до особистого вкладу працівника в загальні результати роботи, а також в межах коштів передбачених кошторисом на преміювання та економії фонду оплати праці, а тому така виплати не є обов`язковою.

Однак, попри те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що визначення розміру та виплата таких доплат (премії) є дискреційними повноваженнями керівника відповідного органу, цей суд всупереч наведеному безпідставно задовольнив позовні вимоги про стягнення з Міської ради за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки за не виплачену додаткову винагороду у вигляді щомісячних премій за січень, лютий та березень 2024 року в сумі 14 837,07 грн, оскільки встановлення розміру премії є виключним правом роботодавця в особі його керівника, і суд не вправі перебирати на себе повноваження у вигляді визначення права та виплату чи не виплату інших заохочувальних та компенсаційних виплат відповідному працівнику

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідачів матеріальних збитків в розмірі 14837, 07 грн, як недоотриманою нею додаткової винагороди у вигляді щомісячних премій, які щомісячно виплачуються посадовим особам Міської ради.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі ЦК) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Приписами статті 23 ЦК передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.

Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам

Застосовуючи ці правові висновки в контексті обставин справи, що зважаючи на безпідставність прийнятого Розпорядження відносно позивачки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відшкодування відповідачами в її користь моральної шкоди в розмірі 20000 грн та крім того стягнення вартості придбаних нею ліків, придбання яких підтверджено належними фіскальними чеками.

Таким чином рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим.

Наведені ж в апеляційній скарзі доводи не спростовують і не містять вагомих та обґрунтованих аргументів, які б давали підстави стверджувати про інше.

Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), у відповідній частині позовних вимог, що призвело до безпідставного задоволення позову в цій частині, в решті ж рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 308, 311, 315-317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу міського голови м. Дубно ОСОБА_2 та Дубенської міської ради, яка приєдналася до апеляційної скарги, задовольнити частково. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року в частині задоволення позову про стягнення з Дубенської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки за не виплачену додаткову винагороду у вигляді щомісячних премій за січень, лютий та березень 2024 року, в зв`язку з накладенням на неї дисциплінарного стягнення, в сумі 14 837, 07 грн скасувати, та в прийняти постанову, якою в задоволені позову в цій частині відмовити. В решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року залишити без змін. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді А. Р. Курилець
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 29 серпня 2024 року.