Справа № 340/1514/24
Суддя: В.В. НАУМЕНКО
Дата ухвалення: 2024-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року м. Кропивницький Справа № 340/1514/24

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді В.В. НАУМЕНКА, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

до відповідача-2: Військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання протиправними та скасування наказів та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій просить визнати протиправними та скасувати:

наказ №11 від 11.01.2023р. командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) в частині, що стосується ОСОБА_2 , зокрема щодо: «виключення з усіх видів забезпечення у зв`язку з самовільним залишенням частини: з 11 січня 2023року: п.4.8. молодшого сержанта ОСОБА_2 номера обслуги 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 3 механізованої роти військової частини НОМЕР_2 »;

наказ командира військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) №24-РС від 20.02.2023р. та наказ №55 від 24.02.2023р. командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) в частині що стосується ОСОБА_2 , зокрема щодо: «увільнення від займаних посад і зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 , як військовослужбовця, що відсутній понад десять діб, до повернення у військову частину, або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання його безвісно відсутнім чи оголошення померлим, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі: молодшого сержанта ОСОБА_2 , номера обслуги 2 механізованого відділення З механізованого взводу 3 механізованої роти військової частини НОМЕР_2 , який самовільно залишив частину 11 січня 2023року».

Позов обґрунтовано тим, що з 06.01.2023р. син позивачки ОСОБА_2 , який перебував в зоні проведення бойових дій, а саме в м. Бахмут, Донецької області, безвісно зник. Командуванням військової частини НОМЕР_2 було виключено з усіх видів забезпечення військовослужбовця за самовільне залишення частини. Згодом увільнено від займаних посад і зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 , як військовослужбовця, що відсутній понад десять діб, до повернення у військову частину, або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання його безвісно відсутнім чи оголошення померлим, або до дня набрання законної сили вироком суду.

Стверджує, що винесення відповідачами протиправних наказів №11 від 11.01.2023р., №55 від 24.02.2023р. та №24-РС від 20.02.2023р. порушує права та інтереси позивачки (право на отримання щомісячних виплат грошового забезпечення, відповідно до ч.6 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 р. № 884).

Ухвалою судді 20.03.2024 залишено без руху позовну заяву та встановлено строк для усунення виявлених недоліків. У встановлений суддею строк представником позивача подано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою судді від 28.03.2024 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 32).

Військовій частині НОМЕР_2 ухвалу направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення та повернуто оператором поштового зв`язку 03.05.2024 року на адресу суду з відміткою «за закінченням строку зберігання» (а.с. 62)

Від відповідача 2 військової частини НОМЕР_4 надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову, мотивованими тим, що факт самовільного залишення ОСОБА_2 підтверджений матеріалами службового розслідування та рапортом свідка, у якому йдеться про самовільне залишення військовослужбовцем військової частини. З цих підстав відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову (а.с. 28-55).

Представник позивача подав відповідь на відзив, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог (а.с. 58-61).

Суд ухвалою від 09.05.2024 року зобов`язав Військову частину НОМЕР_4 забезпечити отримання Військовою частиною НОМЕР_2 позовної заяви з додатками та ухвали про відкриття провадження у справі (а.с. 63).

Від військової частини НОМЕР_4 , на виконання вимог ухвали від 09.05.2024 року на адресу суду надійшло пояснення, що військова частина НОМЕР_2 є структурним підрозділом військової частини НОМЕР_4 без права юридичної особи, а відтак просить вважати військову частину НОМЕР_2 такою, що отримала позовну заяву з додатками та ухвалу про відкриття провадження у справі №340/1514/24.

Відповідач -1 правом подати відзив не скористався.

Дослідивши письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, надані докази, суд встановив наступне.

З 19.08.2022 року молодшого сержанта ОСОБА_2 було призначено сержантом резерву запасної роти військової частини НОМЕР_4 , який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_1 , зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення.

Наказом №11 від 11.01.2023р. командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) ОСОБА_2 з 11 січня 2023 року виключено з усіх видів забезпечення у зв`язку з самовільним залишенням військової частини НОМЕР_2 (а.с. 42).

Наказом №55 від 24.02.2023р. командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) ОСОБА_2 увільнено від займаних посад і зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 , як військовослужбовця, що відсутній понад десять діб, до повернення у військову частину, або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання його безвісно відсутнім чи оголошення померлим, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі: молодшого сержанта ОСОБА_2 , номера обслуги 2 механізованого відділення З механізованого взводу 3 механізованої роти військової частини НОМЕР_2 , який самовільно залишив частину 11 січня 2023 року (а.с. 17).

Позивачка, вважаючи видані накази стосовно її сина - ОСОБА_2 протиправними, звернулась 09.08.2023 року із заявою на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 , у якій просила надати їй наказ про зарахування до списків військової частини її сина, довідку про участь в бойових діях та сповіщення про зниклого безвісти (а.с. 18).

У відповідь на звернення ОСОБА_1 , 27.09.2023 року військова частина надала заявниці копії запитуваних документів стосовно ОСОБА_2 (а.с. 19).

Заяви щодо скасування спірних наказів матеріали справи не містять.

Підставою для звернення до суду із заявленими позовними вимогами є винесення відповідачем неправомірних наказів стосовно сина позивачки ОСОБА_2 .

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює та загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25 березня 1992 року (далі по тексту - Закон № 2232-XII).

Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Військова служба в Україні організовується з дотриманням конституційної вимоги про відокремлення церкви і релігійних організацій від держави.

Види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі по тексту - Статут).

Дисциплінарний Статут ЗСУ визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Згідно частини 1 статті 1 Дисциплінарного Статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Відповідно до частини 6 статті 5 Дисциплінарного Статуту ЗСУ право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України

від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі по тексту - Статут ВС ЗСУ) визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).

Обов`язки посадових осіб, не зазначені в цьому Статуті, визначаються відповідними порадниками та положеннями.

Приписами пункту 14 Статуту передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника (загальний обов`язок військовослужбовця).

Кожен військовослужбовець має право, щоб його звернення було розглянуто в межах розумних термінів, а відтак має бути належний доказ отриманням військовою частиною такого рапорту/заяви військовослужбовця чи його представника (в порядку звернення громадян), який може бути направлений рекомендованим листом із повідомленням про вручення та описом вкладення на адресу військової частини.

Інструкцією про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України 28.12.2016 № 735 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 січня 2017 р. за № 94/29962 (далі Інструкція) визначений порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України (далі - громадяни), у структурних підрозділах апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), а також визначає порядок контролю за його дотриманням.

Відповідно до статті 110 Статуту ВС ЗСУ усі військовослужбовці мають право надсилати заяви чи скарги або особисто звертатися до посадових осіб, органів військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів, які проводять досудове слідство, та інших державних органів у разі:

прийняття незаконних рішень, дій (бездіяльності) стосовно них командирами (начальниками) або іншими військовослужбовцями, порушення їх прав, законних інтересів та свобод;

незаконного покладення на них обов`язків або незаконного притягнення до відповідальності.

Відповідно до цієї Інструкції в роботі з письмовими (електронними) та усними зверненнями громадян має забезпечуватись кваліфікований, неупереджений, об`єктивний і своєчасний розгляд звернень.

Матеріали справи не містять доказів звернення позивачки до командування військової частини з порушеними у позовній заяві питаннями.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб.

Свою позицію щодо застосування Конституції України при здійсненні правосуддя Верховний Суд України свого часу відобразив у постанові Пленуму «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 1 листопада 1996 року №9.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист; захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також у будь-який спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постановах від 28 листопада 2018 року у справі №607/6092/18, від 05 червня 2019 року у справі №607/6865/18, від 11 червня 2019 року у справі №917/1338/18, визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу; натомість установлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).

Відсутність спору на день звернення позивача до суду, у свою чергу, взагалі виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а; провадження №11-1081апп18).

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

При цьому адміністративний суд згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України перевіряє, зокрема, чи не буде порушено (у тому числі безпідставно обмежено) права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб у разі задоволення адміністративного позову суб`єкта владних повноважень.

Накази, що є предметом спору, фактично є індивідуально-правовими актами, що видані відносно ОСОБА_2 та стосуються його прав та інтересів, а відтак можуть бути оскаржені безпосередньо особою, права якої та інтереси вони порушують.

Вказане свідчить, що на дату звернення до суду відсутній правовий спір між сторонами, тобто відсутнє порушене право позивачки, яке підлягає судовому захисту.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання відповідачем доводів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про правомірність його рішень, дій чи бездіяльності, позивач має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України.

З огляду на викладене, позивач, всупереч вимогам статті 77 КАС України, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, в той час як відповідачем правомірність спірних дій підтверджено належними та допустимими доказами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, понесені позивачем, стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 19, 77, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , до військових частин НОМЕР_5 та НОМЕР_2 про скасування наказів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду В.В. НАУМЕНКО