Справа № 600/2276/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/2276/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні та ненарахування ОСОБА_1 його середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 26 грудня 2022 року по 30 квітня 2024 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 19 квітня 2022 року по день фактичної виплати додаткової винагороди, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» включно за весь час затримки виплати.

В обґрунтування позову зазначено, що під час проходження військової служби позивач отримав поранення, пов`язане з проходженням служби, у зв`язку з чим набув право на виплату додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року за періоди перебування на лікуванні, пов`язаного з отриманим пораненням, з 19 квітня 2022 року по 28 травня 2022 року та з 03 червня 2022 року по 02 вересня 2022 року. Проте названу вище додаткову винагороду позивач отримав лише 30 квітня 2024 року після звільнення з військової служби. Таким чином, оскільки відповідачем було порушено строки виплати належних сум при звільненні, позивач вважає, що він має право на виплату йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Також позивач вказав про наявність у нього права на нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму несвоєчасно виплаченої додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року.

Ухвалою суду від 30 травня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строки для подання заяв по суті справи.

У поданих до суду відзиві та додаткових поясненнях відповідач заперечував проти позову, посилаючись на відсутність вини у несвоєчасній виплаті належних позивачу сум, оскільки факт виплати позивачу додаткової винагороди залежав від вчасного подання ним медичних документів, на підставі яких така додаткова винагорода мала бути виплачена. Так, впродовж 2022-2024 років позивач не подавав військовій частині НОМЕР_1 медичних документів на підтвердження факту перебування на лікуванні для нарахування та виплати йому додаткової винагороди з розрахунку 100000,00 грн, що, на думку відповідача, виключає наявність його вини у несвоєчасній виплаті належних позивачу коштів, і, відповідно, підстав для виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні. Стосовно вимоги про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати то така, на думку відповідача, також є безпідставною, оскільки виплачена позивачу додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року, не є в розумінні Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» грошовим доходом. До того ж, виплата додаткової винагороди передбачається лише на період дії воєнного стану, тобто така за своїм змістом є виплатою разового характеру. Відповідно, на думку відповідача, порушення строків виплати додаткової винагороди не є підставою для нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Правом подати відповідь на відзив позивач не скористався.

Ухвалою суду від 08 серпня 2024 року витребувано у відповідача додаткові докази по справі.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 №118 від 19 квітня 2022 року під час повномасштабної збройної агресії з боку Російської Федерації в ході ведення бойових дій під час захисту Батьківщини 19 квітня 2022 року ОСОБА_1 , солдат резерву 2 взводу 27 запасної роти в районі ведення бойових дій біля н.п. Довгеньке Ізюмського району Харківської області під час артилерійського обстрілу з боку противника отримав травму. Під час виконання бойового завдання перебував у засобах індивідуального захисту (шолом, бронежилет), ознак алкогольного та наркотичного сп`яніння не виявлено.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23 грудня 2022 року №361 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» і виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

30 жовтня 2023 року адвокатом Мандриком В.В., діючого в інтересах ОСОБА_1 , подано на адресу військової частини НОМЕР_1 адвокатський запит, в якому він просив, зокрема, надати обґрунтовану відповідь про підстави і причини неврахування та невиплати грошового забезпечення та щомісячної доплати у вигляді додаткової винагороди, передбаченою постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 ОСОБА_1 , у зв`язку з лікуванням у вигляді підвищеної додаткової винагороди, а також надати довідку про виплачене та нараховане грошове забезпечення (додаткові виплати, компенсації) ОСОБА_1 .

За результатами розгляду вказаного адвокатського запиту відповідач надіслав листа від 14 грудня 2023 року №133/10413, в якому вказав, що військовою частиною НОМЕР_1 опрацьовуються надані документи, що підтверджують період стаціонарного лікування ОСОБА_1 , а також медичні висновки військово-лікарської комісії щодо надання відпустки для лікування після тяжкого поранення. За результатами опрацювання буде прийнято рішення щодо внесення змін до наказів командира військової частини НОМЕР_1 на доплати додаткової винагороди із розрахунку 100000,00 грн за період такого лікування та відпустки за станом здоров`я. Зазначено також, що фінансово-економічною службою буде здійснено виплату додаткової винагороди за періоди лікування після видання вищезгаданого наказу.

Поряд з цим судом встановлено, що на виконання положень Постанови №168 належні позивачу кошти за перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, у періоди з 19 квітня 2022 року по 28 травня 2022 року, з 03 червня 2022 року по 02 вересня 2022 року були виплачені.

Так, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03 травня 2022 року №112 солдату ОСОБА_1 зобов`язано виплатити за період безпосередньої участі в бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій (проведення заходів) додаткову винагороду в розмірі 100000,00 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу проходження служби та участі у таких діях та заходах за період з 01 квітня по 30 квітня 2022 року.

На виконання зазначеного наказу військова частина НОМЕР_1 здійснила на користь позивача нарахування додаткової грошової винагороди за період з 01 квітня 2022 року по 30 квітня 2022 року з розрахунку 100 000 грн, що підтверджується довідкою №133/4430 від 23 травня 2024 року про нарахований ОСОБА_1 дохід за період з 12 березня 2022 року по 23 грудня 2024 року у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03 червня 2022 року №298 солдату ОСОБА_1 зобов`язано виплатити за період безпосередньої участі в бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій (проведення заходів) додаткову винагороду в розмірі 100000,00 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу проходження служби та участі у таких діях та заходах за період з 01 травня по 31 травня 2022 року.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25 березня 2024 року №1276 солдату ОСОБА_1 зобов`язано виплатити додаткову винагороду в розмірі 100000,00 (пропорційно із розрахунку на місяць, з урахуванням раніше виплаченої винагороди з розрахунку 30000,00 грн), який у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебував на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я.

На виконання зазначених наказів військова частина НОМЕР_1 здійснила на користь позивача нарахування додаткової грошової винагороди за травень 2022 року з розрахунку 100000,00 грн, що підтверджується довідкою №133/4430 від 23 травня 2024 року про нарахований ОСОБА_1 дохід за період з 12 березня 2022 року по 23 грудня 2024 року у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02 липня 2022 року №451 солдату ОСОБА_1 зобов`язано виплатити за період безпосередньої участі в бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій (проведення заходів) додаткову винагороду в розмірі 100000,00 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу проходження служби та участі у таких діях та заходах за період з 01 червня по 30 червня 2022 року.

На виконання зазначеного наказу військова частина НОМЕР_1 здійснила на користь позивача нарахування додаткової грошової винагороди за період з 01 червня 2022 року по 30 червня 2022 року з розрахунку 100 000 грн, що підтверджується довідкою №133/4430 від 23 травня 2024 року про нарахований ОСОБА_1 дохід за період з 12 березня 2022 року по 23 грудня 2024 року у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25 березня 2024 року №1276 солдату ОСОБА_1 зобов`язано виплатити додаткову винагороду в розмірі 100000,00 (пропорційно із розрахунку на місяць, з урахуванням раніше виплаченої винагороди з розрахунку 30000,00 грн), який у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебував на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я.

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 №133/4430 від 23 травня 2024 року, позивачу виплачено суми додаткової винагороди (в розрізі місяців):

- за період з 01 липня 2022 року по 31 липня 2022 року з розрахунку 100000,00 грн;

- за період з 01 серпня 2022 року по 31 серпня 2022 року з розрахунку 100000,00 грн;

- за період з 01 вересня 2022 року по 02 вересня 2022 року з розрахунку 100000,00 грн 6566,67 грн за 2 дні вересня.

07 травня 2024 року адвокат Єрьоміна В.А., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернулась із адвокатським запитом до військової частини НОМЕР_1 , якому містилось прохання надати копію довідки про середній заробіток ОСОБА_1 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

За результатами розгляду вказаного адвокатського запиту військова частина НОМЕР_1 листом від 31 травня 2024 року надала адвокату Єрьоміній В.А. довідку про нарахований ОСОБА_1 дохід за період з 12 березня 2022 року по 23 грудня 2024 року.

Крім цього, 07 травня 2024 року адвокатом Єрьоміною В.А. подано в інтересах ОСОБА_1 заяву з проханням нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої додаткової винагороди за період з 19 квітня 2022 року по день фактичної виплати додаткової винагороди (30 квітня 2024 року).

Зі змісту поданої заяви вбачається, що її подання було обґрунтовано тим, що 30 квітня 2024 року на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 була нарахована додаткова винагорода у розмірі 198484,19 грн.

Листом від 31 травня 2024 року відповідач повідомив адвоката Єрьоміну В.А. про те, що нарахування і виплата належних грошових коштів пропорційно періодам стаціонарного лікування та перебування у відпустці за станом здоров`я ОСОБА_1 були здійснені військовою частиною НОМЕР_1 в повному обсязі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року та на підставі ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року у справі №600/1144/24-а.

За таких обставин позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зміст зазначених норм свідчить про те, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно із частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В контексті наведеного варто зауважити, що суд касаційної інстанції неодноразово приходив до висновку, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (зокрема, постанова Верховного Суду України від 17 липня 2015 року в справі №21-8а15, постанови Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17, від 29 березня 2018 року у справі №815/1767/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18 та ін.)

Оскільки в ситуації, що розглядається судом, спеціальне законодавство, яким врегульовано порядок проходження військової служби, порядок і строки виплати грошового забезпечення військовослужбовцям при звільненні з військової не передбачає дату проведення остаточного розрахунку та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум при звільненні, що фактично визнавалось сторонами справи, тому за аналогією закону до спірних відносин необхідно застосувати норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, на які і посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог.

Так, відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила у справі №821/1083/17 постанову, якою касаційну скаргу Комісії з ліквідації Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі залишила без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року у справі №821/1083/17 залишила без змін.

В цьому рішенні Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) [у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України"] надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони, законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Відтак, Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Як свідчать обставини справи, відповідач провів повний розрахунок з позивачем після його звільнення зі служби поза межами строку, встановленого статтею 116 Кодексу законів про працю України.

Зокрема, позивач був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 23 грудня 2022 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №361 від 23 грудня 2023 року. Натомість виплата додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року, була здійснена позивачу 30 квітня 2024 року, що не заперечувалось сторонами в ході судового розгляду справи.

Отже, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби 23 грудня 2023 року остаточний розрахунок і такий було проведено лише 30 квітня 2024 року, що визнавалось сторонами цієї справи, то, на переконання суду, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Посилання відповідача на відсутність його вини у порушенні строків виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року, суд вважає безпідставними і такими, що не відповідають встановленим у справі обставинам.

Так, матеріалами справи підтверджується, що позивач (його представник ОСОБА_2 ) у жовтні 2023 року звертався до військової частини НОМЕР_1 з адвокатським запитом щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року, за результатами розгляду якого військова частин НОМЕР_1 листом від 14 грудня 2023 року повідомили представника ОСОБА_1 про те, що станом на день надання відповіді на адвокатський запит опрацьовуються документи, що підтверджують періоди перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікування, у тому числі висновки військово-лікарських комісій щодо надання відпустки після тяжкого поранення. За результатами опрацювання названих документів буде прийнято рішення про внесення змін до наказів командира військової частини НОМЕР_1 щодо доплати (виплати) додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн, а фінансово-економічною службою буде здійснено виплату додаткової винагороди за періоди лікування після видачі зазначених наказів.

З наведеного вбачається, що відповідачем не заперечувалась ймовірність у позивача права на нарахування та виплату додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року.

Проте, як свідчать обставини справи, відповідачем не було вчинено жодних дій, спрямованих на нарахування і виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди, військовою частиною НОМЕР_1 , до моменту його звернення до суду з вимогами про зобов`язання нарахувати та виплатити додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період, з 19.04.2022 по 28.05.2022 року, з 03.06.2022 по 02.09.2022 року за стаціонарне лікування, та за відпустку, рекомендовану довідкою ВЛК від 27.05.2022 №280/3, для лікування після поранення на 30 календарних днів, та за відпустку, рекомендовану довідкою ВЛК від 02.09.2022 № 713, для лікування після поранення на 30 календарних днів.

Зокрема, як вбачається з відомостей з програми «Діловодство спеціалізованого суду», у березні 2024 року ОСОБА_1 звертався до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом, в якому він просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких додаткової винагороди виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, з 19.04.2022 по 28.05.2022 року, з 03.06.2022 по 02.09.2022 року за стаціонарне лікування, та за відпустку, рекомендовану довідкою ВЛК від 27.05.2022 № 280/3, для лікування після поранення на 30 календарних днів, та за відпустку, рекомендовану довідкою ВЛК від 02.09.2022 № 713, для лікування після поранення на 30 календарних днів;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період, з 19.04.2022 по 28.05.2022 року, з 03.06.2022 по 02.09.2022 року за стаціонарне лікування, та за відпустку, рекомендовану довідкою ВЛК від 27.05.2022 № 280/3, для лікування після поранення на 30 календарних днів, та за відпустку, рекомендовану довідкою ВЛК від 02.09.2022 № 713, для лікування після поранення на 30 календарних днів.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2024 року (адміністративна справа №600/1144/24-а) позовну заяву було залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали шляхом подання позовної заяви у відповідності до вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Після усунення позивачем недоліків, вказаних в ухвалі від 15 березня 2024 року, ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року було відкрито провадження в адміністративній справі №600/1144/24-а.

Зазначені обставини визнаються і самим відповідачем, про що свідчить зміст його листа від 31 травня 2024 року №813/11498, наданого за результатами розгляду заяви адвоката Єрьоміної В.А. від 07 травня 2024 року, поданої в інтересах ОСОБА_1 , в якому вказано, що нарахування і виплата належних грошових коштів пропорційно періодам стаціонарного лікування та перебування у відпустці за станом здоров`я ОСОБА_1 були здійснені військовою частиною НОМЕР_1 у повному обсязі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року та на підставі ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року у справі №600/1144/24-а.

До того ж, суд звертає увагу і на те, що датою прийняття останнього наказу про нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагород з розрахунку 100000,00 грн на місяць є 25 березня 2024 року (наказ №1276), яким солдату ОСОБА_1 зобов`язано виплатити додаткову винагороду в розмірі 100000,00 (пропорційно із розрахунку на місяць, з урахуванням раніше виплаченої винагороди з розрахунку 30000,00 грн), який у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебував на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я.

З наведеного вбачається, що прийняттю військовою частиною НОМЕР_1 наказу від 25 березня 2024 року №1276 передувало звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про зобов`язання нарахувати та виплатити додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року, а тому вказане спростовує доводи відзиву про відсутність вини щодо несвоєчасної виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року, у тому числі й щодо того, що позивачем не було вчасно подано медичні документи, на підставі яких така додаткова винагорода мала бути виплачена.

Водночас, вирішуючи питання щодо періоду, за який відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує і те, що з 19 липня 2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01 липня 2022 року, яким викладено в новій редакції норму статті 117 Кодексу законів про працю України, якою встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

Оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено 30 квітня 2024 року, тобто вже після набрання чинності внесеними змінами до статті 117 Кодексу законів про працю України, тому, на переконання суду, до спірних правовідносин можуть бути застосовані приписи статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01 липня 2022 року.

Аналогічні висновки викладені у постановах Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року у справі №120/6879/22, від 11 квітня 2023 року у справі №560/13383/22, від 258 жовтня 2023 року у справі №600/4256/22-а, від 06 грудня 2023 року у справі №560/12790/22, від 11 грудня 2023 року у справі №120/7004/23.

Отже, позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, починаючи з 24 грудня 2022 року (наступного дня після звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини) по 24 червня 2023 року (останній день шестимісячного терміну, передбаченого частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України), тобто за 183 календарних дні.

Згідно положень частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відтак, розглядаючи дану справу у межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 24 грудня 2022 року по 24 червня 2023 року (включно) із зобов`язанням відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 24 грудня 2022 року по 24 червня 2023 року (включно).

Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Доводи відзиву в цій частині позову є безпідставними, такими, що суперечать правовим позиціям Верховного Суду у цій категорії справ та не спростовують доводів позову.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 19 квітня 2022 року по день фактичної виплати додаткової винагороди включно за весь час затримки виплати суд зазначає таке.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовано Законом України від 19 жовтня 2000 року №2050-III Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - Закон №2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі Порядок №159).

Відповідно до статті 1 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

За приписами статті 2 Закону №2050-IIІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Згідно з пунктом 3 Порядку №159 компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, страхові виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Зміст наведених норм права дає підстави стверджувати, що однією з основних умов для виплати громадянину компенсації, передбаченої Законом №2050-III, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, під якими розуміються виплати, які не мають разового характеру.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для нарахування та виплати позивачу компенсації грошової доходів у зв`язку з порушенням строків виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року, суд виходить з такого.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року за №2011-XII (далі - Закон №2011-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Так, приписами пунктів 2-4 статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром Оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Отже, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Пунктами 2 та 4 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", визначено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Кабінету Міністрів України невідкладно: 1) ввести в дію план запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в Україні; 2) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

В подальшому Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Указами Президента України №133/2022 від 14.03.2022, №259/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023, №451/2023 від 26.07.2023, №734/2023 від 06.11.2023, №49/2024 від 05.02.2024, №271/2024 від 06.05.2024 строк дії воєнного часу продовжувався.

Відповідно до статті 1 Закону України від 12.05.2015 №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" (далі - Закон №389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 16 Закону №389-VIII передбачено, що за рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію в установленому порядку указом Президента України, утворені відповідно до законів України військові формування залучаються разом із правоохоронними органами до вирішення завдань, пов`язаних із запровадженням і здійсненням заходів правового режиму воєнного стану, згідно з їх призначенням та специфікою діяльності.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 року №64 "Про введення воєнного стану в Україні" та №69 "Про загальну мобілізацію" Кабінет Міністрів України 28.02.2022 прийняв постанову №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану".

Так, згідно з приписами пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби, зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України №217 від 07.03.2022, №350 від 22.03.2022, №400 від 01.04.2022, №754 від 01.07.2022, №793 від 07.07.2022, №1066 від 27.09.2022, № 1146 від 08.10.2022), установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які:

у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії;

захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення);

загинули (померли внаслідок отриманих після введення воєнного стану поранень, травм), - виплата здійснюється за весь місяць, у якому особа загинула (померла).

Отже, виходячи з наведеного вище положень пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168, яким безпосередньо регламентовано підстави та порядок виплати додаткової винагороди, така винагорода виплачується лише у період дії воєнного стану, її розмір не є сталим, вона виплачується в залежності від виконання завдань та визначається наказами командирів (начальників), що в сукупності свідчить про тимчасовий характер такої додаткової винагороди.

Таке тлумачення вказаної норми підтверджується й подальшим підходом Держави до вказаної виплати.

Так, наказом Міністерства оборони України від 25.01.2023 року №44 "Про внесення Змін до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.01.2023 р. №177/39233, перелік одноразових додаткових видів грошового забезпечення доповнено додатковою винагородою на період дії воєнного стану.

Отже, постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 запроваджена додаткова винагорода, яка носить тимчасовий характер, оскільки запроваджена на період воєнного стану, та жодним нормативно-правовим актом не передбачено її включення до складу грошового забезпечення військовослужбовця.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що додаткова винагорода, визначена постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року, установлюється на період дії воєнного стану, а тому не є щомісячною чи такою, що виплачується раз на місяць, і, відповідно, не є грошовим доходом в розумінні Закону №2050-ІІІ. Додаткова винагорода, встановлена Постановою №168, є додатковою виплатою, розмір якої залежить від певних умов та не є фіксованим, та яка виплачується на підставі наказів командирів (начальників) у визначеному розмірі та лише на період дії воєнного стану, тобто тимчасово.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що додаткова винагорода, встановлена Постановою №168, не є грошовим доходом, несвоєчасна виплата якого, як вважає позивач, є підставою для нарахування та виплати компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків виплати такої додаткової винагороди відповідно до Закону №2050-ІІІ.

Водночас суд звертає увагу на те, що, як вбачається зі змісту позову, позивач у його мотивувальній частині посилається на наявність підстав для виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення як складової заробітної плати. Натомість у прохальній частині позову позивач просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року, яка, як зазначено судом вище, є тимчасовою (не систематичною) виплатою, не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця і, відповідно не носить постійний характер і не є доходом в розумінні Закону №2050-ІІІ.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 19 квітня 2022 року по день фактичної виплати додаткової винагороди включно за весь час затримки виплати.

Таким чином, заявлений позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої-третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів наявність підстав для часткового задоволення позову.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 24 грудня 2022 року по 24 червня 2023 року (включно).

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 24 грудня 2022 року по 24 червня 2023 року (включно).

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 30 серпня 2024 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), відповідач Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Суддя О.П. Лелюк