Справа № 340/4943/24
Суддя: М.Я. САВОНЮК
Дата ухвалення: 2024-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року м. Кропивницький Справа № 340/4943/24

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Савонюка М.Я., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, у якому просить:

-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області №00 від 04.07.2024 про відмову у призначенні пенсії та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області призначити їй пенсію з 26.06.2024 із зменшенням пенсійного віку.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є особою евакуйованою у 1986 році із зони відчуження II категорії, що підтверджується посвідченням НОМЕР_1 , у зв`язку з чим 26.06.2024 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області із заявою щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 8 років відповідно до статті 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 21.02.991 N796-XII (далі - Закон N796-XII).

Вказана заява була розглянута за принципом екстериторіальності відповідачем, який прийняв рішення №00 від 04.07.2024 про відмову у призначенні пенсії з посиланням на відсутність довідки про евакуацію, передбаченої Порядком надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі - Порядок №22-1), не зазначення у евакуаційному посвідченні дати евакуації та зони, з якої було проведено евакуацію, а також необхідністю легалізації довідки від 22.09.2021 №06-04/1061, виданої Брагінським районним виконавчим комітетом.

Також, відповідачем до страхового стажу не враховано періоди роботи за трудовою книжкою НОМЕР_2 з 23.09.1992 по 19.01.2002, за виключенням періоду з 19.05.1994 та 19.01.1999 як догляду за дітьми до досягненню трьох років, оскільки у цей час вона працювала на території російської федерації.

Зауважує, що правовою підставою для призначення особі пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закон N796-XII як особі, евакуйованій з зони відчуження у 1986 році, є наявність в неї відповідного статусу, що повинен підтверджуватися посвідченням та документами на підтвердження населеного пункту зони відчуження, з якого було здійснено евакуацію. Указані документи були надані відповідачу разом із заявою про призначення пенсії. При цьому, документ про населений пункт зони відчуження є необхідним лише для визначення кількості років зниження пенсійного віку.

Вважає рішення відповідача протиправним та з цих підстав просить позов задовольнити.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог.

На обгрунтування заперечень зазначає, що позивачем в порушення вимог Порядку №22-1 не надано довідку про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видану Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською обласними державними адміністраціями. Надане евакуаційне посвідчення не містить дати евакуації та відомостей про зону, з якої було проведено евакуацію.

Зауважує, що на дату видачі позивачу посвідчення особи евакуйованої у 1986 році із зони відчуження II категорії позивач навчалась у Херсонському медичному коледжі, а довідка від 22.09.2021 №06-04/1061, видана Брагінським районним виконавчим комітетом не легалізована.

Зазначає, що у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про зупинення дії та вихід із Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» до страхового стажу при призначенні пенсії зараховуються періоди (служби) на території російської федерації по 31.12.1991, тому періоди роботи позивача за трудовою книжкою НОМЕР_2 з 23.09.1992 по 19.01.2002 не території російської федерації, за виключенням періоду з 19.05.1994 та 19.01.1999 як догляд за дітьми до досягненню трьох років, до страхового стажу не зараховані.

З цих підстав просить відмовити у задоволенні позову.

09.08.2024 у відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено клопотання про залучення співвідповідачем Головне управління Пенсійного фонду України у Херсонській області.

Інших клопотань від учасників справи не надходило.

26.07.2024 ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

14.08.2024 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання позивача про залучення співвідповідачем Головне управління Пенсійного фонду України у Херсонській області, залучено Головне управління Пенсійного фонду України у Херсонській області як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

19.08.2024 ухвалою суду витребувано за ініціативою суду у відповідача докази по справі.

22.08.2024 ухвалою суду витребувано за ініціативою суду у Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області докази по справі.

Установивши фактичні обставини справи, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків.

12.09.1992 позивач одружилася із ОСОБА_2 та змінила прізвище " ОСОБА_3 " на " ОСОБА_4 ", що підтвержується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_3 від 12.09.1992, виданим Новобериславською сільською радою Бериславського району Херсонської області (а.с. 76)

ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_3 ) є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_4 , виданим 14.09.2000 Суворовським РВ УМВС України в Херсонській області (а.с. 7-9).

10.08.2000 Херсонською обласною державною адміністрацією ОСОБА_1 видано безстрокове посвідчення громадянина (громадянки), який (яка) евакуйована із зони відчуження у 1986 році (категорія 2) серії НОМЕР_1 (а.с. 12).

Згідно евакуаційного посвідчення № НОМЕР_5 від 02.12.1986, виданого виконавчим комітетом Гомельської обласної ради народних депутатів позивач разом із членами її сім`ї була евакуйована із зони аварії на Чорнобильській АЕС в АДРЕСА_1 (а.с. 14).

26.06.2024 позивач звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою щодо призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку на 8 років відповідно до статті 55 Закону N796-XII, надавши зокрема, трудову книжку НОМЕР_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_4 , довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, посвідчення громадянина (громадянки), який (яка) евакуйована із зони відчуження у 1986 році (категорія 2) серії НОМЕР_1 , евакуаційне посвідчення НОМЕР_8 від 02.12.1986, довідку від 22.09.2021 №06-04/1061, видану Брагінським районним виконавчим комітетом.

Рішенням №00 від 04.07.2024 відповідач відмовив у призначенні пенсії ОСОБА_1 з посиланням на відсутність довідки про евакуацію, передбачену Порядком №22-1, не зазначення у евакуаційному посвідченні дати евакуації та зони, з якої було проведено евакуацію, а також необхідністю легалізації довідки від 22.09.2021 №06-04/1061, виданої Брагінським районним виконавчим комітетом. Також послався на те, що позивач на дату видачі посвідчення особи евакуйованої у 1986 році із зони відчуження II категорії навчалась у Херсонському медичному коледжі. Крім того, позивачу не було враховано періоди роботи за трудовою книжкою НОМЕР_2 з 23.09.1992 по 19.01.2002, за виключенням періоду з 19.05.1994 та 19.01.1999 як догляду за дітьми до досягненню трьох років (а.с. 10).

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України від 09.07.2003 N 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон N1058-IV).

Зокрема, частиною першою статті 26 Закону N 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Водночас, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон N796-XII.

Відповідно до пунктів 1-2 частини першої статті 11 Закону N796-XII до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать евакуйовані із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутрішньоутробного розвитку після досягнення ними повноліття), а також відселені із зон безумовного (обов`язкового) і гарантованого добровільного відселення; особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій;

Пунктом 2 частини першої статті 14 Закону N 796-XII визначено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: - особи, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, - категорія 2.

Статтею 49 Закону N 796-XII визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені в статті 55 Закону N 796-XII.

Так, абзацом першим частини першої статті 55 Закону N 796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 частини першої статті 55 Закону N 796-XII потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які евакуйовані 10-кілометрової зони відчуження у 1986 році мають право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 10 років.

Натомість, потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які евакуйовані з інших територій зони відчуження у 1986 році мають право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 8 років (абзац 3 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону N 796-XII).

Зі змісту вищезазначених норм вбачається, що законодавством для осіб, які мають статус евакуйованих із зони відчуження, розмежовано пільгу щодо кількості років зниження пенсійного віку (10 років або 8 років) при призначенні їм пенсії, в залежності від території, з якої таких осіб у 1986 році було евакуйовано: з 10-кілометрової зони відчуження чи з інших територій зони відчуження.

Відповідно до підпункту 7 пункту 2.1 Порядку N 22-1 документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення; для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування; для осіб, які евакуйовані із зони відчуження у 1986 році, додаються документи, видані Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").

Водночас згідно з частиною третьою статті 65 Закону N 796-XII документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи та надає право користування пільгами, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення "Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" або "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".

Постановою Кабінету Міністрів України N 51 від 20.01.1997 затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (втратив чинність згідно постанови КМ України N 551 від 11.07.2018) (далі - Порядок №51).

Пунктом 2 Порядку №51 передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", іншими актами законодавства.

Згідно з пунктом 4 Порядку N 51 потерпілим від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження (в тому числі особам, які на момент евакуації перебували у стані внутрішньоутробного розвитку, після досягнення ними повноліття) і особам, які постійно прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (розпорядження Ради Міністрів УРСР від 28 червня 1989 р. N 224), віднесеним до категорії 2, видаються посвідчення сірого кольору, серія Б.

Відповідно до пункту 10 Порядку N 51 видача посвідчень іншим потерпілим і учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС провадиться Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання.

Посвідчення потерпілим від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження (в тому числі особам, які на момент евакуації перебували у стані внутрішньоутробного розвитку, після досягнення ними повноліття) і особам, які постійно проживали в зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (розпорядження Ради Міністрів УРСР від 28 червня 1989 року N 224) видаються на підставі довідки, виданої Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями (додатки N 3 або N 4).

Рішення про видачу або відмову у видачі посвідчення приймається у місячний термін з дня надходження необхідних документів до органу, що видає посвідчення.

Водночас, згідно з пунктом 12 Порядку N 51 спірні питання щодо визначення статусу осіб, евакуйованих із зони відчуження в 1986 році, розглядаються відповідними комісіями Київської і Житомирської облдержадміністрацій на підставі довідок та інших документів, що засвідчують факт перебування в населеному пункті, віднесеному до зони відчуження, виданих місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених комісій є підставою для видачі посвідчень відповідної категорії.

Таким чином, повноваження щодо встановлення особі статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження належить відповідній обласній державній адміністрації за місцем проживання особи. Водночас, у випадку необхідності вирішення спірних питань щодо наявності чи відсутності у особи права на встановлення їй статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження, розгляд таких питань здійснюється відповідними комісіями Київської і Житомирської облдержадміністрацій. Саме ці комісії розглядають видані місцевими органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування довідки та інших документів, що засвідчують факт перебування в населеному пункті, віднесеному до зони відчуження, та на їх підставі встановлюють чи дійсно особу у 1986 році було евакуйовано із населеного пункту, що відноситься до зони відчуження та, відповідно, й вирішує чи має особа право на встановлення їй статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження.

Отже, наявне у позивача посвідчення громадянина (громадянки), який (яка) евакуйована із зони відчуження у 1986 році (категорія 2) підтверджує наявність у неї статусу евакуйованої із зони відчуження та надає право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Надання при зверненні за призначенням пенсії документів про населений пункт зони відчуження, з якого було здійснено евакуацію особи, є необхідним для визначення відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" кількості років зниження пенсійного віку, на які особа евакуйована із зони відчуження має право: на 10 років - у випадку її евакуації з 10-кілометрової зони відчуження чи на 8 років - у випадку її евакуації з інших територій зони відчуження.

Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі N 599/564/17, від 27.02.2018 у справі N 344/9789/17, від 27.02.2019 у справі N 500/2778/17.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 N 1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи надає право користування пільгами, встановленими Законом N 796, у тому числі, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

Як вже зазначалося судом, 10.08.2000 Херсонською обласною державною адміністрацією ОСОБА_1 видано безстрокове посвідчення громадянина (громадянки), який (яка) евакуйована із зони відчуження у 1986 році (категорія 2) серії НОМЕР_1 .

Відповідно до копії евакуаційного посвідчення НОМЕР_8 від 02.12.1986, виданого виконавчим комітетом Гомельської обласної ради народних депутатів позивач разом із членами її сім`ї була евакуйована із зони аварії на Чорнобильській АЕС в Херсонську область - м. Херсон.

Враховуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що твердження відповідача про неподання позивачкою документів про евакуацію в 1986 році є безпідставними, оскільки спростовуються наявними в справі доказами.

Також, суд зауважує, що обставина навчання позивача у Херсонському медичному коледжі на дату видачі їй посвідчення особи евакуйованої у 1986 році із зони відчуження II категорії не спростовує факту евакуації із зони аварії.

Крім цього, відповідачем в оспорюваному рішенні встановлено наявність достатнього страхового стажу для призначення пенсії - 33 роки 27 днів та досягнення необхідного віку згідно положень статті 55 Закону N 796-XII - 52 роки.

Таким чином, з урахуванням наведених правових положень та вищезазначених обставин справи суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 на момент звернення із заявою про призначення пенсії за віком мала право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до статті 55 Закону N 796-XII з дати такого звернення - 26.06.2024 року зі зниженням пенсійного віку на 8 років.

Що стосується неврахування відповідачем періодів роботи за трудовою книжкою з 23.09.1992 по 19.01.2002 у зв`язку з роботою позивача у цей період на території російської федерації, суд зазначає наступне.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті . 8 Закону N 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 24 Закону N 1058-IV Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. .

Частиною другою статті 24 Закону N 1058-IV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. .

13.03.92 між країнами СНД укладено Угоду про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення (далі - Угода про гарантії). У преамбулі зазначено, що Уряди держав учасниць уклали цю Угоду, виходячи з необхідності захисту прав громадян у галузі пенсійного забезпечення, усвідомлюючи, що кожна держава - учасниця Співдружності повинна нести безпосередню відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, визнаючи, що держави - учасниці Співдружності мають зобов`язання щодо непрацездатних осіб, які отримали право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження до складу СРСР і реалізують це право на території держав - учасниць Угоди, визнаючи необхідність неухильного дотримання зобов`язань за міжнародними угодами, укладеними СРСР з питань пенсійного забезпечення.

При цьому за змістом статті 1 Угоди про гарантії пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Відповідно до абзаців 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14.01.93 (далі - Угода про трудову діяльність) трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Згідно зі статтею 12 вказаної Угоди про трудову діяльність вона набуває чинності з моменту її підписання сторонами (з 14.01.1993).

Статтею 7 Угоди про трудову діяльність визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 та двосторонніми угодами в цій галузі.

Зі змісту наведених норм вбачається, що пенсія особі, що звернулась за її призначенням, призначається за нормами законодавства країни, де відбувалась трудова діяльність цієї особи, а пільговий стаж, набутий на території однієї з визначених Угодою держав, визнається іншою державою.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 14.11.2019 р. у справі N 676/6166/16-а, від 16.04.2020 р. у справі N 555/2250/16-а від 17.06.2020 р. у справі N 646/1911/17, від 21.02.2020 р. у справі N 291/99/17 та від 06.07.2020 р. у справі N 345/9/17.

Отже, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, враховується при встановленні права на пенсію. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якої вони проживають.

Наведене також підтверджує, що діюче в Україні пенсійне законодавство визначає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території російської федерації або на підприємстві зареєстрованому на території російській федерації після 13.03.1992, то цей стаж має враховуватися на території України як власний страховий (трудовий) стаж, хоча пенсійні внески можуть сплачуватися в російській федерації. Тобто, існує гарантія врахування страхового (трудового) стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.

До 01.01.2004 стаж роботи підтверджується в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом N 1058-IV.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.91 N 1788-XII (далі - Закон N 1788-XII) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затв. постановою КМ України N 637 від 12.08.93 р. (далі - Порядок N637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Надання інших додаткових документів, у тому числі уточнюючої довідки підприємства, установи або організації, необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення, зокрема відомостей про умови праці, характер виконуваної роботи.

Надана позивачем трудова книжка містить записи про періоди її роботи із зазначенням професій, номеру та дати наказів про прийняття, переведення та звільнення з роботи, підписи уповноважених осіб та печатку установи.

Так, записами трудової книжки ОСОБА_1 № НОМЕР_6 (3-6) підтверджено, що 23.09.1992 вона була прийнята медсестрою терапевтичного відділу узлової лікарні станції Беркакіт (наказ №179 від 22.09.1992), 11.03.1996 переведена медсестрою невропатолога (наказ №40 від 07.03.1996), 01.11.1997 переведена медсестрою терапевтичного відділу (наказ №198 від 03.11.1997). 19.01.2022 звільнена з роботи згідно наказу №34 від 14.01.2002.

Суд звертає увагу, що автентичність записів трудової книжки відповідачем не оспорюється.

Поряд з цим, виходячи із змісту наведених правових норм, порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді незарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку у свою чергу нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки.

Водночас, суд звертає увагу на принцип пропорційності, який вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Тому відмова у зарахуванні до страхового стажу позивача спірних періодів з підстави, такої як не підтвердження сплати страхових внесків роботодавцем, є протиправною, оскільки покладає на пенсіонера надмірний індивідуальний тягар за ймовірні порушення роботодавцем, а не працівником вимог законодавства. Будь-яких доказів, які б свідчили про несплату страхових внесків до пенсійних органів російської федерації саме з вини позивача суду не надано.

Крім цього, позивач не повинен відповідати за ймовірне неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, оскільки за правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 17.07.2019 р. у справі N 144/669/17, від 20.03.2019 р. у справі N 688/947/17 та від 01.03.2021 р. у справі N 423/757/17, несплата страхувальником страхових внесків (або відсутність інформації про таку сплату в системі персоніфікованого обліку) не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Водночас, отримання позивачем на теперішній момент довідки про сплату страхових внесків є неможливим з огляду на те, що 24.02.2022 у відповідь на акт збройної агресії російської федерації проти України, Україна заявила про розрив дипломатичних відносин з російською федерацією без розриву консульських відносин, відповідно до статті 2 Віденської конвенції про консульські зносини 1963 року.

Неможливість отримання довідки із незалежних від позивача причин не може слугувати підставою для відмови у зарахування періодів роботи до страхового стажу за наявності інших підтверджуючих доказів.

Таким чином, вказані періоди роботи позивача на території російської федерації з 23.09.1992 по 19.01.2002 підлягають зарахуванню до її страхового стажу у повному обсязі.

З урахуванням наведених норм чинного законодавства та встановлених обставин справи суд дійшов висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до положень статті 55 Закону N796-XII як такого, що прийнято з порушенням вимог законодавства щодо всебічного, повного і об`єктивного розгляду цього питання.

Що стосується вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити позивачу з 26.06.2024 пенсію за віком, суд зазначає наступне.

Згідно із частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб?єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб?єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З огляду на викладене, суд має право визнати дії суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язати вчинити певні дії. При цьому суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому, зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту, застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Так, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.

Проте, як і будь-який інших спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Відповідно до частини першої статті 45 Закон N1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

З огляду на встановлені судом обставини для належного та повного захисту порушених прав позивача необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно до статті 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 26.06.2024 зі зниженням пенсійного віку на 8 років та зарахувати до страхового стажу періоди роботи на території російської федерації з 23.09.1992 по 19.01.2002.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На розвиток зазначених положень Конституції України частиною другою статті 2 КАС України визначені критерії законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яким є відповідач.

Таким чином, рішення відповідача не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, встановленим в частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства, порушує права та законні інтереси позивача.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Дослідженням матеріалів справи встановлено, що відповідач приймаючи оспорюване рішення №00 від 04.07.2024 , діяв не на підставі Конституції та законів України.

Відповідачем не доведено правомірність своїх дій та рішення, натомість з матеріалів справи вбачається порушення прав позивача.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом повного задоволення позову.

Питання про розподілу інших судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивач згідно з пунктом 10 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області №00 від 04.07.2024 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 ) пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно до статті 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 26.06.2024 зі зниженням пенсійного віку на 8 років та зарахувати до страхового стажу періоди роботи на території російської федерації з 23.09.1992 по 19.01.2002.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 серпня 2024 року.

Повне найменування учасників:

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 );

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (, вул. Соборна, 7а, м. Кропивницький, Кіровоградська область, 25009);

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, вул. Валентини Крицак, 6, м. Херсон, Херсонська обл., 73036).

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду М.Я. САВОНЮК