Справа № 240/1403/24
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2024-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/1403/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лавренчук Ольга Володимирівна

Суддя-доповідач - Боровицький О. А.

27 серпня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Шидловського В.Б. Курка О. П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористані відпустки при звільненні за 1998 рік - 2 доби, за 1999 рік - 30 діб, за 2000 рік - 30 діб, за 2023 рік - 30 діб, за 2005 рік - 15 діб, за 2007 рік рік - 21 доба, за 2008 рік - 35 діб, за 2011 рік - 35 діб, за 2013 рік - 4 доби, за 2015 рік - 40 діб;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані відпустки при звільненні за 1998 рік - 2 доби, за 1999 рік - 30 діб, за 2000 рік - 30 діб, за 2023 рік - 30 діб, за 2005 рік - 15 діб, за 2007 рік рік - 21 доба, за 2008 рік - 35 діб, за 2011 рік - 35 діб, за 2013 рік - 4 доби, за 2015 рік - 40 діб, виходячи із розрахунку грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 29.09.2016.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 грудня 2023 року представник позивача звертався до відповідача із адвокатським запитом про надання довідки про невикористані відпустки під час проходження служби ОСОБА_1 за період з 03.02.1997 по 06.11.2015, а також здійснення нарахування та виплати компенсації за всі дні невикористаної відпустки з 03.02.1997 по 06.11.2015.

У відповідь на запит отримав довідку ГУ НП в Житомирській області №4041/12/01-2023 від 21.12.2023 з якої слідує, що позивач використовував відпустки наступним чином:

за 1998 рік - використано 28 діб (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

за 1999 рік - використано 0 діб (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

за 2000 рік - використано 0 діб (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

за 2001 рік - використано 30 діб (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

за 2002 рік - використано 30 діб (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

за 2003 рік - використано 0 діб (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

за 2004 - використано 30 діб (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

за 2005 рік - використано 15 діб (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

за 2006 рік - використано 30 діб (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

за 2007 рік - використано 14 діб (мав право на 35 діб щорічної відпустки);

за 2008 - інформація відсутня (мав право на 35 діб щорічної відпустки);

за 2009 рік - використано 35 діб (мав право на 35 діб щорічної відпустки);

за 2010 рік - використано 35 діб (мав право на 35 діб щорічної відпустки);

за 2011 рік - використано 0 діб (мав право на 35 діб щорічної відпустки);

за 2012 - використано 40 (мав право на 40 діб щорічної відпустки);

за 2013 рік - використано 23 доби (мав право на 40 діб щорічної відпустки);

за 2014 рік - використано 40 діб (мав право на40 діб щорічної відпустки);

за 2015 - інформація відсутня (мав право на 40 діб щорічної відпустки).

З приводу розгляду адвокатського запиту щодо виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період проходження служби в органах внутрішніх справ повідомлено, що відповідно до пункту 56 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету міністрів України УРСР від 29 липня 1991 р. N 114, особам рядового і начальницького складу, які звільнились з органів внутрішніх справ, виплачувалась грошова компенсація за невикористану у році звільнення відпустку, виплата компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в минулих роках Положенням у 2015 році не була передбачена. Також зазначено, що утворені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 як юридичні особи публічного права територіальні органи національної поліції не є правонаступники ліквідованих територіальних органів Міністерства внутрішніх справ.

Вважаючи таку відмову протиправною, а свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Положеннями статей 1, 2 Закону України "Про міліцію" було передбачено, що міліція - це державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Основними завданнями міліції, зокрема було: забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів; запобігання правопорушенням та їх припинення; охорона і забезпечення громадського порядку; виявлення кримінальних правопорушень.

Своєю чергою, приписами статей 1, 2 Закону України "Про Національну поліцію" установлено, що Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Завданнями поліції, зокрема, є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності.

Поряд з цим, згідно з Положенням про МВС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року №878, МВС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МВС є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах: забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг; захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні; цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності; міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

На підставі співставлення завдань і функцій цих трьох органів можна дійти висновку, що МВС України є органом влади, який формує державну політику, зокрема у сфері забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг. Між тим, реалізація державної політики у вказаній сфері відноситься до компетенції Національної поліції, а до цього вказані завдання та функції держави покладались на міліцію.

Таким чином правонаступником прав та обов`язків ліквідованих управлінь МВС, ураховуючи правовий статус, обсяг повноважень і принцип територіальності, є територіальний орган Національної поліції, а саме Головне управління Національної поліції в Житомирській області.

Подібна правова позиція щодо передачі функцій ліквідованих управлінь МВС України до відповідних управлінь Національної поліції неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 23 травня 2018 року в справі №П/811/3414/15, від 25 червня 2020 року в справі №420/6852/18, від 06 серпня 2020 року в справі №821/3865/15-а, від 22 жовтня 2020 року в справі №520/5147/19, від 05 листопада 2020 року в справі №752/2391/17 (2а-14/09), від 04 серпня 2022 року в справі №824/3161/14-а, від 17 травня 2023 року в справі №240/11052/20, від 28 червня 2023 року у справі № 823/1462/15, від 17.08.2023 у справі 240/2979/21 і правових підстав для відступлення від неї суд не вбачає.

Спір між сторонами цієї справи виник у відносинах публічної служби - у зв`язку з проходженням позивачем служби в органах внутрішніх справ та не стосується публічно-владних функцій МВС та ГУ НП.

Відповідно до абз. 6 п. 3.4.8. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказу МВС 31.12.2007 № 499, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 р. за № 205/14896, за бажанням особи їй надається чергова відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку в разі звільнення з органів внутрішніх справ відповідно до законодавства.

Статтею 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

З наведеної норми вбачається, що при звільненні 29.09.2016 зі служби в поліції у позивача виникло право на компенсацію за всі невикористані ним дні відпустки. При цьому правова природа вказаної компенсації не змінилася, адже право на неї позивач набув під час служби в органах міліції.

Статтею 22 Закону України «Про міліцію» передбачено, що держава гарантує працівникам міліції соціальний захист.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі № 804/406/16, від 08.08.2019 у справі № 813/150/16.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників КЗпП України.

Суд зазначає, що спеціальним законодавством не врегульовано питання щодо надання відпусток, їх оплати та грошової компенсації працівникам міліції, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про відпустки» та КЗпП України.

Так, державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи регулюється Законом України «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР).

Статтею 4 Закону № 504/96-ВР (в редакції станом на дату виникнення права на компенсацію за невикостані відпустки) установилися такі види відпусток:

1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);

3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);

4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);

5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватися інші види відпусток.

В силу вимог частини першої статті 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (стаття 182-1 КЗпП України), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Інші, крім зазначених, відпустки надаються лише за призначенням і грошовою компенсацією замінюватись не можуть.

Отже, саме основна та додаткові щорічні відпустки, а також додаткова відпустка працівника, який має дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи підлягають поділу на частини та грошовій компенсації.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 19 січня 2021 року у справі №160/10875/19.

Як вбачається з довідку ГУ НП в Житомирській області №4041/12/01-2023 від 21.12.2023 з якої слідує, що позивач використовував відпустки наступним чином:

за 1998 рік - використано 28 діб (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

за 1999 рік - використано 0 діб (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

за 2000 рік - використано 0 діб (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

за 2001 рік - використано 30 діб (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

за 2002 рік - використано 30 діб (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

за 2003 рік - використано 0 діб (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

за 2004 - використано 30 діб (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

за 2005 рік - використано 15 діб (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

за 2006 рік - використано 30 діб (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

за 2007 рік - використано 14 діб (мав право на 35 діб щорічної відпустки);

за 2008 - інформація відсутня (мав право на 35 діб щорічної відпустки);

за 2009 рік - використано 35 діб (мав право на 35 діб щорічної відпустки);

за 2010 рік - використано 35 діб (мав право на 35 діб щорічної відпустки);

за 2011 рік - використано 0 діб (мав право на 35 діб щорічної відпустки);

за 2012 - використано 40 (мав право на 40 діб щорічної відпустки);

за 2013 рік - використано 23 доби (мав право на 40 діб щорічної відпустки);

за 2014 рік - використано 40 діб (мав право на 40 діб щорічної відпустки);

за 2015 - інформація відсутня (мав право на 40 діб щорічної відпустки).

Відтак, оскільки у позивача наявні невикористані дні щорічної відпустки, суд дійшов висновку про задоволення позову щодо визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу компенсації за їх невикористання.

Отже, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Разом з тим, розрахунок грошової компенсації за невикористану відпустку відноситься до виключної компетенції відповідача, а тому не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині застосування відповідачем такої розрахункової величини, як "грошове забезпечення станом на день звільнення зі служби - 29.09.2016".

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Боровицький О. А.

Судді Шидловський В.Б. Курко О. П.