Справа № 160/23242/24
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
УСТАНОВИВ:
27.08.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, у якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення №245 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, номер: НОМЕР_1 від 23 грудня 2022 року Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області щодо громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_2 ;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повторно розглянути питання стосовно оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на підставі заяви ОСОБА_1 та доданих до неї документів, з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні суду.
Разом з означеною позовною заявою ОСОБА_1 подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій позивач просить суд:
- зупинити дію рішення №245 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, номер: НОМЕР_1 від 23 грудня 2022 року Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКГІП НОМЕР_2 , до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі;
- заборонити до набрання законної сили судовим рішенням в даній адміністративній справі органам Державної міграційної служби України вчиняти дії та приймати рішення, направлені на примусове повернення в країну походження або третю країну, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
В обґрунтування означеної заяви ОСОБА_1 зазначила, що на її думку зупинення дії рішення №245 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, номер: НОМЕР_1 від 23 грудня 2022 року Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області дозволить мені в повній мірі отримати правовий захист судом, встановленим законом, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Вважає, що відмова у оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання може спричини у подальшому примусове повернення її в країну походження, що фактично позбавить її можливості подальшого законного перебування в Україні, а також можливості повною мірою реалізувати своє законне право на сім`ю, можливість виконувати батьківські права та виховувати дитину, що в свою чергу вкрай негативно відобразиться безпосередньо на дитині, оскільки дитина може бути фактично розлучена з матір`ю та позбавлена материнського піклування. Також, заявник посилається на те, що існують надзвичайно високі обґрунтовані ризики потенційної загрози для мого життя та здоров`я у разі змушеного повернення до країни походження, враховуючи те, що такою країною є російська федерація. Також, вказує, що зважаючи на тривалий час її проживання в Україні, а також на те, що вона перебуває у офіційно зареєстрованому шлюбі з громадянином України та має доньку, яка є громадянкою України, у разі її повернення до країни походження, вказані факти будуть однозначно вкрай негативно сприйняті правоохоронними органами та спеціальними службами російської федерації. Також, вказує, про те, що заявник бере активну участь у волонтерській та благодійній діяльності. Вважає, що виявлення вище вказаної інформації російськими правоохоронними органами або спеціальними службами становить пряму загрозу її життю, може призвести до непердбачуваних та вкрай негативних наслідків для неї, порушення її прав та свобод, а також можливо фізичного та психологічного насильства по відношенню до заявника.
Розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та подані матеріали, суд вважає, що означена заява задоволенню не підлягає, з огляду на таке.
За положеннями ч. 1, ч. 3 ст. 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи. У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з повідомленням заінтересованих сторін у встановлений судом строк.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 151 КАС України, позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Зупинення дії нормативно-правового акта як захід забезпечення позову допускається лише у разі очевидних ознак протиправності такого акта та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду з позовом щодо такого акта.
Положеннями процесуального закону передбачено конкретні умови і підстави для застосування судом заходів забезпечення позову, при цьому, суд, вирішуючи це питання, повинен враховувати інтереси усіх учасників справи, а також оцінити можливі наслідки і їх вплив на права заінтересованих осіб.
Заходи забезпечення позову повинні бути нерозривно пов`язані з предметом позову і правами, про судовий захист яких іде мова, а заява, подана в порядку вказаних статей КАС України, повинна містити належні обґрунтування необхідності застосування таких процесуальних повноважень з поданням на їх підтвердження належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів.
Заходи забезпечення позову застосовуються з метою гарантування реального виконання в майбутньому судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивача. Водночас, для виконання таких заходів потрібно додержуватися щонайменше однієї з умов, визначених у частині 2 статті 150 КАС України.
Як наслідок, уможливлюється виконання судового рішення на підставі принципу обов`язковості судових рішень, регламентованого в статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", пункті 5 частини третьої статті КАС України, рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Рябих проти Росії" (§§ 51, 52), "Горнсбі проти Греції" (§40).
Зупинення дії індивідуального акта або нормативно-правового акта є винятковим заходом забезпечення позову виключно у випадку очевидних ознак протиправності такого акта та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду з позовом щодо такого акта.
Поряд із цим, суд зазначає, що згідно із пунктом 17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ № 2 від 06.03.2008, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
При цьому, частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, суд звертає увагу, що обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, обґрунтованості та невідворотності додаткових зусиль і витрат у майбутньому покладається саме на позивача.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" №9 від 22.12.2006, в тій частині, яка стосується загальних положень застосування забезпечення позову, а також постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 №2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ" при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Суд критично оцінює посилання позивача, що спірне рішення породжує правові наслідки і обов`язки для позивача, що є підставою для забезпечення позову, оскільки забезпечення позову можливе лише у випадку існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або якщо захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також наявність ознак, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Заявником не доведено реальних мотивів та підстав, які істотно ускладнять чи унеможливлять виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених або оспорюваних прав чи інтересів заявника, за захистом яких останній звернувся до суду з позовом.
Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Отже, заявником не було доведено існування обставин, вказаних у ч. 2 ст. 150 КАС України.
Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно Рекомендації №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Міністрів Ради Європи 13.09.1989 рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.
Таким чином, суд, розглядаючи клопотання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, з огляду на докази, надані стороною по справі для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема, у тому, що існує реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні, позов слід забезпечити саме у такий спосіб, про який просить позивач, такий спосіб є співмірним обсягу позовних вимог, позивач має легітимну мету забезпечити саме захист своїх прав та інтересів від неправомірних дій відповідача.
Суд зазначає, що інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний гарантувати, у суворій відповідності до закону та за наявності безумовних фактичних підстав, (1) виконання майбутнього рішення суду або/та (2) ефективний захист позивача, який неможливий без негайного втручання суду.
Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
При цьому, пунктом 5 частини 3 статті 151 КАС України не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення.
В свою чергу, позивач просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення №245 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, номер: НОМЕР_1 від 23 грудня 2022 року Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКГІП НОМЕР_2 , до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі, у тому числі шляхом заборони до набрання законної сили судовим рішенням в даній адміністративній справі органам Державної міграційної служби України вчиняти дії та приймати рішення, направлені на примусове повернення в країну походження або третю країну, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, правомірність яких не є предметом спору у цій справі.
При цьому, суд наголошує на тому, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду розглянув справу №909/243/18, в якій акцентував увагу на відмінностях між поняттями «предмет спору» та «предмет позову». Зокрема, Верховний Суд зазначив, що предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносин, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.
В цьому ж випадку, предметом позову є правомірність рішення відповідача щодо відмови в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, номер: НОМЕР_1 від 23 грудня 2022 року Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області щодо громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_2 ;
Таким чином, предметом судового спору, що поданий на розгляд суду, є виключно питання дотримання відповідачем процедури та наявність підстав для винесення рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, номер: НОМЕР_1 від 23 грудня 2022 року Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області щодо громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_2 , а не питання правомірності рішення щодо примусового видворення з території України заявника.
З огляду на наведені обставини, суд вважає, що заходи забезпечення позову, які заявник просить застосувати суд не є співмірними заявленому обсягу позовних вимог, а заявлений захід забезпечення позову виходить за межі позовних вимог.
Наведений висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 27.01.2022 у справі № 600/2827/20-а.
Отже, суд вважає, що позивачем не надано до суду обґрунтованих доводів та доказів необхідності вжиття заходів забезпечення позову, що не дає можливості встановити існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
З огляду на вищевикладене, враховуючи обсяг заявлених позовних вимог, виходячи з принципу співмірного вжиття заходів забезпечення позову, та з огляду на приписи статті 150 КАС України, за відсутності обґрунтованих підстав та доказів на підтвердження доводів, викладених у заяві про забезпечення позову, суд дійшов висновку, що заява позивача про забезпечення адміністративного позову є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 150, 154, 241, 243, 248, 256, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_2 ).
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 КАС України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 КАС України.

Повний текст ухвали суду складений 28.08.2024 року.

Суддя В.В. Ільков