Справа № 340/3106/24
Суддя: В.В. НАУМЕНКО
Дата ухвалення: 2024-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року м. Кропивницький Справа № 340/3106/24

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді В.В. НАУМЕНКА, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача: Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання протиправними, скасування наказів та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, через уповноваженого представника, звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій просить:

1) визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» військовослужбовцю ОСОБА_1 ;

2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 видати наказ, яким перерахувати та виплатити позивачу з 21.01.2023 року по 29.11.2023 року додаткову винагороду згідно постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» в розмірі 100000 гривень пропорційною в розрахунку на місяць.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 14.01.2023 р. проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . 21.01.2023 року при здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони інтересів держави отримав травми, однак відповідач не виплачував додаткову грошову винагороду в розмірі 100000 грн. за час перебування на лікуванні, що порушує вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова № 168).

Ухвалою судді від 20.05.2023 року було залишено без руху позовну заяву. У встановлений суддею строк позивач надав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою судді від 04.06.2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 60).

19.07.2024 р. відповідач подав відзив на позовну заяву, де зазначено, що підставою для виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168 у разі отримання поранення, є підтвердження отримання тяжкого поранення. Позивач, відповідно до медичних документів, отримав легке поранення, постійно порушує статут внутрішньої служби у Збройних силах України та відповідно до наказу командира військової частини від 13.04.2023 року № 103 вважається таким, що самовільно залишив військову частину, а тому знятий з усіх видів грошового забезпечення, а відтак не має права на виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 грн.

Позивач правом подати відповідь на відзив не скористався.

Інших заяв та пояснень, по суті справи, до суду не надходило.

У період часу з 13.06.2024 року по 28.06.2024 року справа не вирішувалась у зв`язку з перебуванням судді у щорічній відпустці.

З`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне:

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 14.01.2023 №14, ОСОБА_1 , переведено з розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 для подальшого проходження військової служби за місцем дислокації військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_3 та призначено на посаду стрільця-гранатометника 2 механізованого відділення бойової частини 3 механізованого взводу 2 механізованої роти військової частини НОМЕР_2 (а.с. 80).

Отже, з 14.01.2023 року позивач перебував у списках особового складу військової частини НОМЕР_2 .

Судом також встановлено, відповідно до довідки військової частини НОМЕР_2 (додаток 5) від 19.03.2024 року №58 (а.с. 92) ОСОБА_1 21.01.2023 року, поблизу населеного пункту Бахмут, Донецької області, при здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони Батьківщини, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій області при бойовому зіткненні із збройними силами російської федерації, отримав поранення, які відповідно до висновку ВЛК від 07.04.2023 року № 1104 (а.с. 27) є легкими. Позивач стверджує, що за час проходження лікування, у період з 21.01.2023 року по 29.11.2023 року, відповідач не нараховував та не виплачував грошову винагороду в розмірі 100000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на лікуванні.

Водночас, відповідач не заперечує, що позивач проходив лікування у зв`язку з отриманням поранення з дня його отримання та вказує що за січень 2023 року солдату ОСОБА_1 було нараховано та проведено виплату додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022 р. №168 в розмірі 55 806,45 грн., в лютому 2023 року 100 000,00 грн., в березні 2023 року 28 064, 52 грн., вказане підтверджується довідкою про склад грошового забезпечення позивача (а.с. 84). В подальшому з врахуванням скарг на погане самопочуття, позивача наказом командира військової частини НОМЕР_2 №95 від 05.04.2023 року було направлено на проходження військово-лікарської комісії до військової частини НОМЕР_5 АДРЕСА_3 ., після проходження якого позивач не повернувся до військової частини. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 №298 від 02.04.2023 року було призначено службове розслідування, за результатами якого, відповідно до наказу командира військової частини від 13.04.2023 року № 103, ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив військову частину, а тому знятий з усіх видів грошового забезпечення.

Посилається на те, що травми, отримані позивачем, пов`язані з проходженням військової служби, кваліфікуються як легкі та не пов`язані з виконанням бойового завдання по захисту Батьківщини, недоторканності та територіальної цілісності України, захистом безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що не дає законних підстав проведення нарахувань та виплат додаткової винагороди за вказаний в позовній заяві період.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Статтею 2 Закону № 2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII).

Відповідно до статті 9 цього Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Порядок № 260).

Згідно з пунктом 2 вказаного Порядку, грошове забезпечення військовослужбовця включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.

Пунктом 3 Порядку №260 встановлено, що підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

Відповідно до пункту 17 Порядку №260, на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України 28.02.2022 прийняв Постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова № 168).

Згідно пункту 1 Постанови № 168 (в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Державної прикордонної служби (та деяким іншим передбаченим у постанові категоріям осіб), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 5 зазначеної постанови передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування і застосовується з 24.02.2022.

У контексті наведеного відслідковується, що сам факт виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби (несення військової служби), без виконання умов, визначених Постановою №168, не покладає на відповідача обов`язок видавати наказ про нарахування та виплату позивачу додаткової грошової винагороди у розмірі 100 000 грн.

Разом з тим, документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях є достатньою підставою для нарахування такому військовослужбовцю додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Абзацом 4 п.1 Постанови №168 встановлено, що відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включаються особи, зазначені у цьому пункті, у тому числі ті, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 07.04.2023 року № 1104 (а.с. 27) вибухова травма, отримана позивачем 21.01.2023 року - ТАК, пов`язана з проходженням військової служби. Довідка про обставини травми не надана. Згідно наказу МОЗ України від 04.07.2007 року №370 травма кваліфікується як легка. Придатний до військової служби.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_2 (додаток 5) про обставини травми від 19.03.2024 року №58 (а.с. 92) ОСОБА_1 21.01.2023 року, поблизу населеного пункту Бахмут, Донецької області, при здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони Батьківщини, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій області при бойовому зіткненні із збройними силами російської федерації, отримав поранення.

Отримання травми 21.01.2023 року та первинної медичної допомоги підтверджено і довідкою форми 100 (а.с.24 зв.), відповідно до якого позивач був евакуйований до госпітального відділення в/ч НОМЕР_6 АДРЕСА_4 , де перебував на стаціонарному лікуванні у період з 22.01.2023 року по 30.01.2023 року, та виписаний в задовільному стані.

Згодом, наказом командира військової частини НОМЕР_2 №95 від 05.04.2023 року позивача було направлено на проходження військово-лікарської комісії до військової частини НОМЕР_5 АДРЕСА_3 , після проходження якої позивач не повернувся до військової частини.

За твердженнями відповідача, які не спростовані позивачем, позивач не надав у розпорядження військової частини висновок ВЛК та до військової частини після проходження огляду комісії не повернувся.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 №298 від 02.04.2023 року було призначено службове розслідування, за результатами якого відповідно до наказу командира військової частини від 13.04.2023 року № 103, ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив військову частину, а тому знятий з усіх видів грошового забезпечення.

Доказів про оскарження позивачем наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 13.04.2023 року № 103 матеріали справи не містять.

Як встановлено судом, позивач перебував на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я з 22.01.2023 року по 30.01.2023 року, з 20.04.2023 року по 07.06.2023 року, 25.07.2023 по 06.09.2023, з 05.10.2020 року по 13.10.2023 року, з 17.11.2023 року по 29.11.2023, та з 18.11.2023 по 08.12.2022, а також перебував у відпустці за станом здоров`я для лікування після легкої травми за висновком ВЛК у періоди з 21.10.2023 року по 20.11.2023 року.

Відповідно до рапорту, наданого позивачем без зазначення дати та місяця 2023 року (а.с. 13), позивач звертався до командира взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_2 щодо отримання недоотриманого грошового забезпечення за періоди лікування та відпустці для лікування з 05.10.2023 року по 13.10.2023 року (виписка 13484 від 05.10.2023 року), з 21.10.2023 року по 20.11.2023 року (висновок ВЛК №1390 від 19.10.2023 року) та з 17.11.2023 року по 29.11.2023 року (виписка 15654 від 17.11.2023).

У вказаних документах зазначено про лікування та потребу у відпустці після поєднаної легкої травми, отриманої 04.10.2023 року, ТАК, пов`язаної з проходженням військової служби. Отже, вказана травма не пов`язана із захистом Батьківщини.

Матеріали справи не містять доказів звернення позивача в порядку Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV до командування військової частини НОМЕР_2 щодо виплати додаткової винагороди за періоди стаціонарного лікування після отриманої травми 21.01.2023 року у закладах охорони здоров`я.

Інших даних та відповідних їм підтверджуючих документів щодо періодів фактичного перебування позивача на лікуванні та у відпустках за станом здоров`я у зв`язку з отриманою травмою, до квітня 2023 року, матеріали справи не містять.

Доказів надання позивачем відповідачу підтверджуючих документів щодо свого перебування на лікуванні та у відпустці по хворобі, а також відповідних висновків ВЛК, позивач суду не надав.

Відтак, позивач не мав підстав для нарахування додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 у розмірі 100000 грн. пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарського-експертної) комісії у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини 21.01.2023 року.

Натомість, відповідно до досліджених доказів, ОСОБА_1 було нараховано та проведено виплату додаткової винагороди за січень 2023 року, передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022 р. №168 в розмірі 55 806,45 грн., в лютому 2023 року 100 000,00 грн., в березні 2023 року 28 064,52 грн. Вказане підтверджується довідкою про склад грошового забезпечення позивача (а.с. 84).

Відтак, за час перебування на стаціонарному лікуванні з 22.01.2023 року по 30.01.2023 року позивач отримав належні йому виплати.

За наказом командира військової частини від 13.04.2023 року № 103 ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив військову частину, а тому знятий з усіх видів грошового забезпечення.

Отже відповідач не мав підстав для нарахування та виплати позивачу додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 у розмірі 100000 грн пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарського-експертної) комісії у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини 21.01.2023 року, у період з 31.01.2023 року по 29.11.2023 року, та діяв правомірно у межах наданих йому повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання відповідачем доводів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про правомірність його рішень, дій чи бездіяльності, позивач має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України.

З огляду на викладене, позивач, всупереч вимогам статті 77 КАС України, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, в той час як відповідачем правомірність спірних дій підтверджено належними та допустимими доказами.

Отже, судом не встановлено будь-яких ознак протиправності в діях відповідача щодо виплати позивачу відповідно до Постанови №168 додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн. як того вимагає позивач, а тому позовні вимоги щодо визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії є такими, що задоволенню не підлягають.

Позивачем не доведено, а судом не встановлено, що позивач звертався до відповідача з заявленими у позовній заяві вимогами.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а відтак, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, доказів понесення відповідачем судових витрат матеріали справи не містять, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду В.В. НАУМЕНКО