Справа № 240/29445/23
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2024-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/29445/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Попова О.Г.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

27 серпня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Матохнюка Д.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року (ухвалене в м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити адміністративний позов, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело, на його переконання, до невірного вирішення справи.

Відповідач своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 11 червня .2024 року, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що ОСОБА_1 (далі - позивач) у період з 16.02.1983 по 22.05.1998 проходив службу в органах внутрішніх справ (міліції) в Житомирській області.

Як зазначає позивач при звільненні його із органів внутрішніх справ ним не було використано відпустки за деякий період проходження служби в органах внутрішніх справ в Житомирській області, право на які має згідно законодавства України.

22.06.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за вислугу (стаж) років без урахування святкових днів, при звільненні за період з 16.02.1983 по 22.05.1998 року, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в міліції 22.05.1998 року з урахуванням індексації, а також виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Однак, на своє звершення щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні, листом від 27.09.2023 ГУНП в Житомирській області отримав відмову, оскільки виплата компенсації за невикористані щорічні дні відпустки в минулих роках Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 за №114, не передбачено.

Позивач вважаючи вказану відмову протиправною, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Закон України від 15.11.1996 № 504/96-ВР "Про відпустки" установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі ст. 4 Закону № 504 установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка ; 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; 5) відпустки без збереження заробітної плати. Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1 ст. 24 Закону № 504).

Соціальний захист поліцейських регулюється Законом України "Про Національну поліцію" №580-VIII від 02 липня 2015 року (далі - Закон №580-VIII).

Відповідно до ст.92 Закону №580-VIII, поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частиною 2 ст.93 вищевказаного Закону передбачено, що тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів (ч.3 ст.93 Закон №580-VIII).

Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби. Відпустка тривалістю менше 10 діб за бажанням особи рядового або керівного складу може бути надана одночасно з черговою відпусткою в наступному році.

Частиною 10 вказаної статті передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Відповідно до Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 р. за № 669/28799 (далі - Порядок №260).

Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №260 передбачено, що поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.

Аналізуючи вказані норми законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Як вже зазначалося, види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, передбачені положеннями Закону №580-VIII. При цьому, законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Разом з тим, не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав у попередньому календарному році. Водночас, надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Отже, суд вважає, що у наступному календарному році, у тому числі й за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку. Відпустки за попередні роки, які не використані в році звільнення, не можуть бути залишені без розрахунку (виплати грошової компенсації), адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

З огляду на відсутність правового врегулювання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260, питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України і Закону № 504, яким передбачено право працівника у разі звільнення на виплату грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.

Вказану правову позицію викладено Верховним Судом у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19.

Так, як свідчать матеріали справи позивач у період з 16.02.1983 по 22.05.1998 проходив службу в органах внутрішніх справ (міліції) в Житомирській області.

Із змісту довідки Головного управління Національної поліції в Житомирській області №3581/12/01-2023 від 16.11.2023 встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до записів в особових рахунках на видачу грошового забезпечення та заробітної плати, використано чергові щорічні відпустки за наступні роки:

- за 1983 рік - використано 30 діб; (мав право на 30 діб чергової щорічної відпустки);

- за 1984 рік - інформація про використання відпусток відсутня; (мав право на 30 діб чергової щорічної відпустки);

- за 1985 рік - інформація про використання відпусток відсутня; (мав право на 30 діб чергової щорічної відпустки);

- за 1986 рік - інформація про використання відпусток відсутня; (мав право на 30 діб чергової щорічної відпустки);

- за 1987 рік - використано 30 діб; (мав право на 30 діб чергової щорічної відпустки);

- за 1988 рік - інформація про використання відпусток відсутня; (мав право на 30 діб чергової щорічної відпустки);

- за 1989 рік - інформація про використання відпусток відсутня; (мав право на 30 діб чергової щорічної відпустки);

- за 1990 рік - інформація про використання відпусток відсутня; (мав право на 30 діб чергової щорічної відпустки);

- за 1991 рік (за період 01.01.1991 - 15.10.1991) - інформація про використання відпусток відсутня; (мав право на 35 діб чергової щорічної відпустки);

- з 15.10.1991 по 22.02.1995 - наказом УВС Житомирського облвиконкому від 11.10.1991 №146 о/с зазначеного працівника було переведено до відділу ДСО при РВВС; за інформацією про використання відпусток надіслано запит до УПО в Житомирській області та отримано відповідь, що документи, які б підтвердили факти про надання відпусток ОСОБА_1 відсутні;

- за 1995 рік (за період з 22.02.1995) - використано 35 діб; (мав право на 35 діб чергової щорічної відпустки);

- у 1996 році - використано 16 діб як ліквідатор ЧАЕС (що підтверджується наказом Володарськ - Волинського РВ від 04.06.1996 № 66; архівна справа №26 опис 2 фонд 71); використано щорічну відпустку у кількості 19 діб (що підтверджується наказами Володарськ - Волинського РВ від 27.09.1996 №117, а також від 21.10.1996 №126; архівна справа №26 опис 2 фонд 71); (мав право на 40 діб чергової щорічної відпустки);

- за 1997 рік - інформація про використання відпусток відсутня; (мав право на 40 діб чергової щорічної відпустки);

- за 1998 рік - інформація про використання відпусток відсутня; (мав право на 40 діб чергової щорічної відпустки).

В свою чергу, відповідачем зазначено, що відповідно до переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 №578/5, термін зберігання документів (графіків, заяв, відомостей) про надання та використання щорічних, творчих, соціальних відпусток, відпусток без збереження заробітної плати, додаткових відпусток у зв`язку із навчанням - 1 рік, накази про надання щорічних оплачуваних відпусток - 5 років.

Відповідно до інформації, наданої ВРТЗІ ГУНП в Житомирській області, накази по особовому складу Коростенського МРВ за 1983 - 1995 роки на архівне зберігання не надходили. У зв`язку із цим, підтвердити чи спростувати точність та достовірність зазначених записів за проходження служби в Коростенському МРВ з 16.02.1983 по 23.10.1984 не представляється можливим.

Переглядом наказів Володарськ - Волинського РВ УМВС України в Житомирській області, які були передані на зберігання до ВРТЗІ ГУНП В Житомирській області, а саме архівні справи №18 - 27 опис 2 фонд 71, встановлено наявність наказів про надання відпусток лише в архівній справі №26 опис 2 фонд 71, які зазначені вище; в інших архівних справах встановлено відсутність наказів щодо надання відпусток.

При цьому, суд зазначає, що у відповідності до п.16 ст.1 частини 1 Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України 20.07.98 №41 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 вересня 1998 р. за №576/3016 (який був чинним до 01.01.2013 року) (далі за текстом - Порядок №41), накази, розпорядження міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій про надання відпусток зберігаються 5 років.

Відповідно до п.2.9 Порядку №41 обчислення строків зберігання документів проводиться з 1 січня року, який йде за роком завершення їх діловодством. Наприклад, обчислення строку зберігання справ, завершених діловодством у 1998 році, починається з 1 січня 1999 року.

Згідно Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Мінюсту 12.04.2012 року №578/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 квітня 2012 року за №571/20884 (далі за текстом - Порядок №578/5), строк зберігання, зокрема наказів, про надання відпусток не змінився та становить і наразі 5 років. Обчислення таких строків, відповідно до п.2.10 Порядку №578/5 також здійснюється з 01 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством.

Колегія суддів зауважує, що позивач, звільнившись в травні 1998 року, мав знати про невиплату йому компенсації за невикористані у спірний період чергові відпустки та своєчасно звернутись до роботодавця із відповідним запитом про отримання підтверджуючої інформації.

При цьому, позивач просить нарахувати та сплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні чергових відпусток, у тому числі після закінчення терміну зберігання документів, які підтверджують факт вибуття або не вибуття позивача у відпустки.

Суд вважає, що у разі відсутності (у зв`язку із закінченням терміну зберігання) у відповідача доказів, які можуть підтвердити правомірність позовних вимог, позивач має самостійно надати докази на обґрунтування позову. Наведене випливає зі змісту ч.1 ст.77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Разом з тим, згідно довідки Головного управління Національної поліції в Житомирській області №3581/12/01-2023 від 16.11.2023, відомості про кількість днів відпустки, які підлягають компенсації за 1984 рік, 1985 рік, 1986 рік, 1988 рік, 1989 рік, 1990 рік, за 1991 рік (за період 01.01.1991-15.10.1991), з 15.10.1991-22.02.1995 роки, за 1997 рік, 1998 рік - відсутні, що дає підстави стверджувати, про те, що на момент звільнення позивачем відпустку використано.

Також, варто зазначити, що відповідно до довідки Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 12.06.2023 за №682/29/105/05-2023 встановлено що при звільненні зі служби ОСОБА_1 нараховано належне йому грошове забезпечення, зокрема, відпускні в сумі 148,83 грн., а тому твердження позивача щодо не нарахування та невиплати йому компенсації за невикористані відпустки за 1998 рік не знайшли свого підтвердження.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта щодо наявності у нього права на отримання компенсації за невикористані дні відпустки, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності в діях відповідача протиправної бездіяльності щодо не нарахування та не виплати компенсації за невикористані дні відпустки за період з 16.02.1983 по 22.05.1998.

Як було зазначено вище, позивач у період з 16.02.1983 по 22.05.1998 проходив службу в органах внутрішніх справ, зокрема в Володарсько-Волинському РВ УМВС України в Житомирській області.

Відповідно до Закону №580-VIII міліція в Україні, як державний озброєний орган виконавчої влади, який захищав життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань перестав існувати, так як Закон України "Про міліцію" №565-XII від 20 грудня 1990 року, 07.11.2015 втратив чинність.

Відповідно до вимог ст.1 Закону № 580-VIII - Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Водночас, відповідно до вказаних вище положень поліція в Україні не є правонаступником міліції, а тому Головне управління Національної поліції в Житомирській області не є правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, та не може виступати відповідачем у спірних правовідносини щодо порушень допущених Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області у період з 16.02.1983 по 22.05.1998, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Даючи оцінку доводам апелянта щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, колегія суддів вказує на слідуюче.

За змістом частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Зміст цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Однак, з огляду на викладене, оскільки під час розгляду даної справи, як суд першої інстанції так і суд апеляційної інстанції дійшли висновку про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористані дні відпустки за період з 16.02.1983 по 22.05.1998, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову в цій частині.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Матохнюк Д.Б.