Справа № 640/19275/21
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2024-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2024 року Київ № 640/19275/21

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Балаклицького А.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянки Ісламської Республіки Афганістан Ахмаді Міни Мохаммад Акім, яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянка Ісламської Республіки Афганістан Ахмаді Міни Мохаммад Акім, яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області №90 від 16.03.2021 про відмову ОСОБА_4 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №33-21 від 07.05.2021 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

На підставі вимог Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» дану справу передано для розгляду до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою від 30.06.2023 прийнято справу до провадження та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про дійсну належність до категорії осіб, які не можуть повернутись в країну походження, оскільки можуть зазнавати там неправомірного переслідування.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач-1, у наданому суду відзиві наголошує, що у межах спірних правовідносин він діяв відповідно до вимог чинного законодавства, посилаючись на обставини, викладені у наданому суду відзиві.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив таке.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

22.03.2021 позивач отримала Повідомлення № 45 від 16.03.2021 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення прийнято на підставі наказу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області № 90 від 16.03.2021 року. Відмову було вмотивовано тим, що заява позивача є очевидно необґрунтованою, а саме, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також недоведеністю загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо мене смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Не погоджуючись із таким рішенням позивач в адміністративному порядку подала скаргу до Державної міграційної служби України на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

1606.2021 позивач отримала повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 87 від 04.06.2021 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з такого.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб як потребують додаткового захисту або тимчасового захисту» (далі - Закон біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтована побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ст. 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців від 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців від 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 5 Закону передбачений порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема:

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

У разі якщо державний кордон України перетинає чи перетнула дитина, розлучена із сім`єю, і заявляє про намір бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про це повідомили інші особи, які не є її законними представниками, посадові особи Державної прикордонної служби України повинні невідкладно повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та орган опіки і піклування. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органом опіки і піклування зобов`язаний вжити заходів для тимчасового влаштування такої дитини у відповідний дитячий заклад або сім`ю.

Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікаю звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пп. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пп. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Вимога про подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, установлена частиною другою цієї статті, а також вимога щодо строку подання такої заяви, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, не поширюються на випадки, коли такі заяви подаються законними представниками дітей, розлучених із сім`єю.

Розділ II Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649 (далі - Правила) передбачено вирішення питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до якого уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

У разі якщо про намір бути визнаною в Україні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявляє дитина, яка розлучена із сім`єю, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, крім виконання вимог п. 2.1 цього розділу, додатково звертається у невідкладному порядку до органу опіки і піклування з письмовим клопотанням про забезпечення такої особи законним представником.

Законний представник призначається органом опіки і піклування невідкладно.

Після отримання повідомлення органу опіки і піклування про призначення законного представника територіальний орган ДМС невідкладно приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту. До процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відносно дитини розлученої з сім`єю, залучаються адвокат, психолог та педагог, про ще робляться відповідні відмітки в особовій справі заявника.

Спільно з органом опіки і піклування територіальний орган ДМС невідкладно вживає заходів з поміщення дитини, розлученої з сім`єю, до відповідного дитячого закладу або сім`ю.

У разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:

видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3);

під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення пре відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

У разі використання заявником права на оскарження рішення про відмов в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС видає такому заявникові під підпис довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні (додаток 4).

Довідка видається строком на три місяці з подальшим тримісячним продовженням строку її дії на весь час розгляду скарги. Підставою для продовження строку дії зазначеної довідки є копія скарги на рішення територіального органу ДМС з підтверджуючими документами її відправлення або у випадку оскарження в судовому порядку копія позовної заяви з відміткою (штампом) суду про її прийняття або копія ухвали суду про відкриття провадження у справі чи належним чином оформленої судової повістки. У випадку оскарження рішення в судовому порядку подальше тримісячне продовження строку дії довідки про звернення за захистом в Україні здійснюється після отримання письмової інформації про стан розгляду справи в суді від юридичної служби територіального органу ДМС.

Подані документи долучаються до особової справи заявника.

Позивачка 23.01.1994 р.н., народилася в с. Чаракор, провінція Парван, Афганістан, громадянка Афганістану, вдова, сповідує іслам.

07.10.2020 позивачка покинула країну походження авіашляхом за маршрутом Кабул (Афганістан) - Дубай (ОАЕ) - Мінськ (Білорусь).

Щодо терміну перебування у транзитних країнах надає суперечливу інформацію: відповідь на запитання щодо перебування у м. Мінськ - « 2 місяці», « 2 години» тощо. До України потрапила 02.12.2020 нелегально, пішки, за допомогою контрабандистів.

23.02.2021 звернулась до ЦМУ ДМС у м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

У своїй заяві позивачка стверджує, що причиною виїзду з країни громадянської належності був конфлікт між її чоловіком та його зведеним братом щодо долі прибутку від спільного магазину взуття. Під час чергової суперечки чоловіка позивачки було вбито. Позивачка подавала заяву про факт злочину до поліції, але родина вбивці погрожувала їй та її дітям. Заявляє про факти застосування фізичної сили з боку родичів вбивці.

Після чого вона прийняла рішення переїхати до своїх батьків, де було прийнято рішення відправити її до України.

У заяві та під час проведення співбесіди позивачка повідомила про обставини конфлікту між її чоловіком та його зведеним братом на ім`я ОСОБА_5 та подробиці прийняття рішення про виїзд з Афганістану та маршруту подорожування.

Позивачка стверджує, що конфлікт виник через те, що брати (її чоловік ОСОБА_6 та його зведений брат ОСОБА_5 ) не змогли поділити дохід від діяльності магазину взуття (гуртовий ринок Мандаі, Кабул), який дістався їм від батька. Під час чергової суперечки ОСОБА_5 наніс ОСОБА_6 тяжкі ножові поранення (від яких ОСОБА_6 помер) у приміщенні магазину та втік. Інших подробиць щодо факту вбивства не надає, жодних документальних підтверджень та доказів не має. Стверджує, що всі документи, в тому числі копію заяви до поліції, відібрали контрабандисти, які доставили її до України.

Сам факт злочину не підлягає аналізу, так як документальні підтвердження відсутні, а твердження позиваки носять загальний характер.

Крім того, обставини конфлікту не мають конвенційних ознак та носять відповідно кримінально-майновий характер.

Позивачка стверджує, що після смерті чоловіка переїхала з дітьми до будинку своїх батьків та подала заяву до поліції щодо факту злочину.

Побоювання заявниці щодо подальших загроз їй та її дітям з боку ОСОБА_7 вбачаються сумнівними.

Крім того загальна безпекова ситуація у Кабулі не зазнала змін в напрямку індивідуальної загрози не політичного, релігійного або етнічного характеру:

«УВКБ ООН считает, что единственное исключение в данном случае могут составлять одинокие трудоспособные мужчини и супружеские пары трудоспособного возраста без явно выраженных факторов уязвимости. Такие лица в определеных обстоятельствах способны содержать себя без поддержки семьи и общины в городах и пригородных районах с развитой инфраструктурой и возможностями поиска средств к существованию с целью обеспечивния основних жизненных потребностей, при этом данная местность должна находится под эффективным контролем правительства. Принимая во внимание распад традиционной социальной структуры общества в связи с затянувшейся на десятилетия войной, а также массовый поток беженцев и внутренне перемещенных лиц. каждое дело болжно рассматриваться в индивидуальном порядке.».

« 1.3.3 Kabul»

По данным Центральной статистической организации (ЦСУ), численность населения в Кабуле увеличилась с 3 052 000 в 2010/11 до 3 961 487 в 2017/18 (ОГО. 2010/11. ОГО. 2017/18)

Согласно данным УВКБ ООН, в период 2013-2018г.г. в Кабульский район в рамках программы добровольной репатриации УВКБ ООН возвратилось 74694 человека. Кабул - это город, изчачальчо построенный на 500 000 человек теперь будет состоять на 75% из неформальных поселений. Кабул этнически разнообразен с сообществами почти всех этнических групп. Пуштуны, таджики, хазарейцы, узбеки, туркмены, белубжи, сикхи и индусы жили в Кабуле, и чи одна из групп явно не доминировала. Поскольку люби будут склонны переезжать в районы, где проживает их семья, или в определенные районы, гбе проживают люди одного и того же зтчического происхождения, разные части города бу бут связаны с разными этническими группами. Афганистан: развитие экономической ситуации, ситуации с поставками и безопасностью в Герате, Мазари-Шарифе (провинция Балх) и Кабуле 2010-2018 07.12.2018 © АККОРД. Джерело доступу: www.ecoin.net.

Таким чином, факт виключної загрози життю позивачки та її родини неможливо встановити.

За словами позивачки, після переїзду до будинку її батьків було прийнято рішення про її переїзд до України. При цьому вона не наводить жодних причин щодо необхідності переїзду саме до України. Вона не має родичів або знайомих в Україні. Її рідна сестра - єдина рідна особа, яка перебуває за межами Афганістану, знаходиться у Нідерландах. Під час свого маршруту, позивачка перебувала транзитом у м. Дубаї (ОАЄ) та м. Мінськ (Білорусь).

Якщо зупинка у Дубаї вбачається транзитною, то у м. Мінськ позивачка, за однією із наданих версій (твердження мають суперечливий характер), перебувала 2 місяці. Таким чином позивачка мала достатньо часу для того, щоб звернутись до офіційних органів Республіки Білорусь за захистом, якщо її побоювання є справжніми.

Аналізуючи зазначені слова позивачки, неможливо встановити прямий взаємозв`язок між вказаними загрозами та задекларованими причинами.

Щодо заяви до поліції позивачка зазначила, що не вірить у можливості афганської поліції знайти та покарати злочинця. Вважає корумпованість афганської поліції загальновідомим фактом.

За словами позивачки, вона сплатила за послуги контрабандистів 31 тис. доларів США (по 8 тис. за свою персону та за свого брата, та по 5 тис. за кожного з трьох дітей).

За інформацією з відкритих джерел, середня заробітна платня у Афганістані становить 200-250 доларів США.

Тобто, за послуги контрабандистів позивачка заплатила середню зарплатню більш ніж за 10 років.

Додатково, позивачка стверджує, що згадані кошти отримала від продажу землі покійного чоловіка та власних заощаджень.

Відповідно до інформації країни походження :

«Хотя владение имуществом разрешено женщинам по закону, при осуществлении этого права женщины сталкиваются с множеством проблем.

В большинстве районов мужчины отказывают женщинам в праве на наследство, а в некоторых районах женщины даже не решиются просить о соблюдении их прав наследовиния. Просьба женщины о соблюдении ее права наследовиния может считаться позорным поступком и с точки зрения отдельных слоев общества является неприемлемой. Даже если женщины решиются просить о получении наследства, доступ к судебным органам у них практически не имеется, а в местных советах и джиргах вопросы, связанные с правами женщин, рассматриваются реже.

«По законам Афганистана и правилам ислама женщины имеют право наследования. Каждая женщина имеет право вступить в права на наследство, и в случае непризнания такого права другими наследникими женщина может подать на них жалобу в соответствующий суд. В соответствии с положениями ислама женщины являются владельцами своей собственности и могут распоряжаться ею по своєму усмотрению. Несмотря на это, господствующие традици лишают женщин права наследовиния в большинстве районов страны.

В таких ситуациях женщина не может просить соблюдения права наследовиния, поскольку это могут счесть позором для семьи и мужчин в семье.» (Джерело: Доповідь про виконання Конвенції про ліквідацію всіх форм дискримінації у Афганістані).

Таким чином, вбачається неправдоподібним, що позивачка змогла вирішити питання отримання спадщини (земля у власності покійного чоловіка) та її продажу у достатньо короткий термін. Інцидент із вбивством чоловіка трапився, за словами позивачки у січні 2020 року, виїзд з Афганістану 07.10.2020. При цьому вона не надає тверджень щодо проблем з оформлення спадщини.

Під час співбесіди позивачка зазначила, що метою звернення є отримання легальних документів з метою надати можливість її дітям отримати освіту. Хоче залишитись в Україні.

Тому можна дійти висновку, що позивачка звернулась за захистом не через будь-яку особисту загрозу, а у зв`язку з тим, що вона хоче легалізуватися на території України.

Таким чином, відповідно до п. 62 Керівництва, заявника можна кваліфікувати як мігранта - «це особа, яка через причини, які відрізняються від тих, які містяться у визначенні, добровільно покидає свою країну для того, щоб поселитися в іншому місці. Це може бути зумовлено бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно через економічні причини, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем».

Єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) (умова визнання біженцем) або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у ст. З Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/EU та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону (умова визнання особою, яка потребує додаткового захисту). При цьому, завдана особі шкода повинна бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як це визначено п. 51 Керівництва УВКБ ООП, або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011 /95/EU.

Судом не встановлено наявності ризику для позивача у разі повернення до країни громадянської належності стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, політичних переконань.

Ні у своїй заяві, ні під час співбесіди, позивачка не довела існування будь- яких реальних чинників, які би вказували на небезпеку для неї чи переслідування у країні громадянського походження за будь-якою з конвенційних ознак, у тому числі за ознаками політичних переконань, за ознаками релігії, національності, належності до соціальної групи тощо.

Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову громадянки Ісламської Республіки Афганістан Ахмаді Міни Мохаммад Акім ( АДРЕСА_1 ), яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України (01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 9; ), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4-а; ) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Балаклицький А. І.