Справа № 260/1511/24
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2024-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/1511/24 пров. № А/857/13873/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участю секретаря судового засідання: Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гончарова Валентина Вікторовича на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року, ухвалене суддею Гаврилко С.Є. у м. Ужгороді Закарпатської області у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі №260/1511/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання дій протиправними, зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

15 березня 2024 року у позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якому просив визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо ненадання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 надати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації шляхом видачі відповідної довідки про це у зв`язку з перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що надані відповідачеві документи жодним чином не підтверджували факт перебування у позивача на утриманні трьох і більше неповнолітніх дітей, що б могло надавати позивачу права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Таким чином, надані позивачем документи не були достатніми для прийняття рішення щодо надання відстрочки від призову на військову службу, тому відповідач не мав підстав для надання позивачу такого. З огляду на це судом не встановлено протиправності дій відповідача.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник позивача адвокат Гончаров Валентин Вікторович оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує на помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для надання позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Зауважує, що надіславши листом з описом вкладення на адресу відповідача документи про зміну сімейного стану (одруження, розірвання шлюбу і повторне одруження) та про народження дітей від двох шлюбів виконав встановлений ч.11 ст. 38 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" обов`язок щодо повідомлення про відповідні зміни у своєму житті. Таким чином, вважає наведену у листі відповідача від 12.02.2024 №3299 вимогу щодо надання документів на підтвердження його особистих даних та особистого прибуття позивача до ІНФОРМАЦІЯ_4 для подання документів протиправним. Також, на думку скаржника, є протиправною вимога відповідача про надання документів в підтвердження факту утримання позивачем доньки від першого шлюбу - ОСОБА_2 . Зауважує, що наявність свідоцтв про народження дітей презюмує факт їх утримання особами, які у цих свідоцтвах записані батьками. Наданням відповідачу копій таких свідоцтв про народження трьох неповнолітніх дітей, батьком яких він є, позивач фактично підтвердив факт їх утримання. Більш того, факт утримання позивачем доньки ОСОБА_3 стверджується наявністю виконавчого провадження №40305115 про стягнення з нього аліментів на користь першої дружини і матері цієї доньки ОСОБА_4 . Наголошує на тому, що тягар спростування вказаної презумпції щодо утримання позивачем своїх неповнолітніх дітей покладається саме на відповідача як суб`єкта владних повноважень. Крім того, зазначає, що зміни до пункту третього частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" були внесені Законом № 3633-IX від 11.04.2024, відповідно до яких не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці внесені після ухвалення судового рішення. До 18 травня 2024 року наявність будь-якої заборгованості по сплаті аліментів на утримання дітей не встановлювала обмеження на звільнення від призову на військову службу під час мобілізації жінки чи чоловіка, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, а саме наявність у них заборгованості із сплати аліментів у певному розмірі. Водночас зазначає, що після ухвалення судового рішення Відділ ДВС у м. Ужгороді Західного МУМЮ видав позивачу довідку від 16.05.2024 №60883 про відсутність станом на дату видачі довідки заборгованості у позивача зі сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №40305115.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Зокрема, останнім Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №3891-IX від 23.07.2024 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 12.08.2024 строком на 90 діб.

Таким чином, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII.

Крім цього, відповідно до пункту 2 вже згаданого Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

В розумінні статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року №389-VIII (в редакції станом на час виникнення спірних відносин, надалі - Закон №389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію (надалі - Указ №69/2022). Згідно пункту 4 Указу №69/2022, призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною третьою статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону №2232-ХІІ).

Відповідно з абзацом першим частини першої статті 39 Закону № 2232-ХІІ призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законами Україна «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Згідно з ч.5 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, забезпечують місцеві органи виконавчої влади та здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки або командири військових частин.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років ( в редакції чинній на момент виникнення правовідносин).

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується, що предметом доказування в цій справі є доведеність факту перебування на утриманні позивача трьох і більше дітей віком до 18 років та, як наслідок, наявність підстав для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку оскаржуваниїх позивачем дій суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1-3 ст.90 КАС України).

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що позивач є батьком трьох неповнолітніх дітей, а саме: доньки ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 від першого шлюбу з громадянкою ОСОБА_5 , доньки ОСОБА_6 і сина ОСОБА_7 , які народилися ІНФОРМАЦІЯ_6 та 17.03.2023 (відповідно) від другого шлюбу з громадянкою ОСОБА_8 (а.с. 9-13).

Судом встановлено, що позивач, звертаючись із заявою щодо надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації надав відповідачеві посвідчені ним копії: трьох свідоцтв про народження вказаних вище дітей, витягу від 19 січня 2024 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб з ОСОБА_5 і розірвання цього шлюбу та свідоцтва про шлюб з ОСОБА_8 (а.с. 16-18).

Судом першої інстанції слушно вказано на те, факт перебування на утриманні позивача неповнолітніх ОСОБА_6 і сина ОСОБА_7 є доведеним.

Разом з тим, твердження позивача про протиправність вимоги відповідача про надання доказів про те, що на його утриманні також перебуває неповнолітня дитина від першого шлюбу, суд апеляційної інстанції вважає необгрунтованим з огляду на таке.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 11 Закону України від 26.04.2001 №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» (далі - Закон №2402-ІІІ) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом частин першої та другої статті 15 Закону №2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За приписами частин першої - четвертої статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Частино. першою статті 180 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із частинами 1-3 статті 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Судом встановлено та не заперечується позивачем, що із своєю неповнолітньою дитиною від першого шлюбу позивач не проживає. Ця дитина проживає разом зі своєю матір`ю - ОСОБА_5 .

Водночас, сам факт батьківства не є підставою стверджувати, що батько утримує свою неповнолітню дитину у разі якщо батько з такою дитиною не проживає. Проте у разі, якщо біологічний батько сплачує аліменти, вважається, що саме він утримує свою дитину.

Згідно доводів позивача, факт утримання ним позивачем доньки ОСОБА_9 стверджується наявністю виконавчого провадження № 40305115 про стягнення з нього аліментів на користь першої дружини і матері цієї доньки ОСОБА_4 . На підтвердження цих доводів позивачем на розгляд суду надано роздруківку з Автоматизованої системи виконавчого провадження по виконавчому провадженню № 40305115 (а.с. 20).

Разом з тим, вказана роздруківка є підтвердженням лише обставини наявності виконавчого провадження про стягнення аліментів, однак не свідчить про реальну сплату аліментів та відсутності боргу зі сплати аліментів.

Водночас, як правильно зауважено судом першої інстанції, позивачем ані при зверненні із заявою щодо надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, ані під час розгляду справи судом не доведено жодним чином, що ОСОБА_9 перебуває на його утриманні, зокрема, не надано жодних доказів його участі у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі, таких як, наприклад, нотаріально посвідчених розписок або заяв матері цієї дитини відносно добровільної сплати позивачем грошових коштів на утримання ОСОБА_9 або аліментів, призначених за рішенням суду, чи відповідних платіжних документів про переказ таких коштів (або аліментів), чи довідки з виконавчої служби стосовно відсутності боргів зі сплати аліментів, враховуючи факт їх призначення, тощо.

Слід зазначити, що разом із заявою щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації позивачем було подано лише документи, які свідчать про його одруження та про наявність дітей у нього та у його дружини. Тобто, надані відповідачеві документи жодним чином не підтверджували факт перебування у позивача на утриманні трьох і більше неповнолітніх дітей, що б могло надавати позивачу права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Ба більше, у апеляційній скарзі позивач не спростовує наявності у нього заборгованості зі сплати аліментів на час виникнення спірних правовідносин. Доводи апеляційної скарги зводяться до відсутності у ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" таких застережень й протиправності вимоги відповідача про надання документів в підтвердження утримання доньки ОСОБА_9 та участі позивача у вихованні цієї неповнолітньої дитини. Щодо долученої позивачем до апеляційної скарги довідки Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України №60883 від 16.05.2024, суд апеляційної інстанції ставить під сумнів факт відсутності у позивача на час виникнення спірних правовідносин заборгованості зі сплати аліментів, оскільки така довідка містить чітку вказівку про відсутність такої заборгованості саме станом на 16.05.2024.

Наведене у своїй сукупності свідчить на користь висновку, що позивачем ані при подачі заяви щодо надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, ані під час розгляду справи судом, не було доведено факту перебування на його утриманні трьох і більше неповнолітніх дітей.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції, що надані позивачем документи не були достатніми для прийняття рішення щодо надання відстрочки від призову на військову службу, тому відповідач не мав підстав для надання позивачу такої відстрочки. Таким чином, судом апеляційної інстанції не встановлено в діях відповідача ознак невідповідності критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст. 2 КАС України, що має наслідком відмову у задоволенні позовних вимог.

Приймаючи постанову у даній справі за наслідком апеляційного перегляду рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року у справі №260/1511/24, суд апеляційної інстанції керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гончарова Валентина Вікторовича залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року у справі №260/1511/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 28.08.24