Справа № 161/1873/24
Суддя: Івасюта Л. В.
Дата ухвалення: 2024-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 161/1873/24
Провадження № 2-а/161/69/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2024 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі

головуючої судді Івасюти Л.В.

з участю секретаря судових засідань Вольської А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції України, про скасування постанови та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Позов обґрунтовує тим, що 13.01.2024 постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 722447 від 13.01.2024 його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122, ч.2 ст.126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Зазначає, що 13.01.2024 близько 12 год. 00 хв. він рухався на транспортному засобі марки «Volkswagen Passat CC» д.н.з. НОМЕР_1 на 99 км а/д Н22 Устилуг-Луцьк-Рівне, де при переїзді блок поста, був зупинений працівниками поліції за порушення вимог знаку 3.41 «Контроль». Вважає, що такий знак було встановлено незаконно, без погодження з відповідними державними органами та з порушенням ДСТУ. Крім цього, під час розмови з поліцейськими, на їх вимогу він надав посвідчення водія № НОМЕР_2 видане 11.19.2019 штатом Вашингтон США, строк дії до 07.02.2025. Вказане посвідчення є міжнародним посвідченням водія, яке може використовуватися для керування транспортними засобами на території України.

Таким чином, в його діях відсутній склад адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122, ч.2 ст.126 КУпАП, тому притягнення до адміністративної відповідальності із застосуванням адміністративного стягнення є незаконним.

Неправомірні дії поліцейського ОСОБА_2 призвели до того, що він був змушений витрачати особистий час під час складання постанови на блок посту, а після того час на консультації з адвокатом та зібрання матеріалів для звернення до суду з позовом через що зазнав моральних страждань, які він оцінює в сумі 80400,00 грн.

Посилаючись на вищевикладене, просить суд постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 722447 від 13.01.2024 скасувати та стягнути на його користь моральну шкоду в сумі 80400,00 грн., а також понесені по справі судові витрати.

Ухвалою судді від 02.02.2024 відкрито провадження у справі.

Від відповідача надійшов відзив у якому він позовних вимог не визнав. Зазначив, що 13.01.2024 року інспектором взводу № 1 роти № 4 батальйону УПП у Волинській області ДПП старшим лейтенантом поліції ОСОБА_2 при несенні служби під час перевірки документів для встановлення осіб, що здійснюють рух автомобілем через стаціонарний блокпост в населеному пункті с. Гараджа, Луцького району, Волинської обл., було виявлено факт адміністративного правопорушення, а саме: водій керував транспортним засобом Volkswagen Passat CC д.н.з. « НОМЕР_1 », порушив вимоги дорожнього знаку 3.41 «Контроль» та при перевірці документів встановлено, що водій не має права керування т/з відповідної категорії, чим порушив п. 8.4.в та п.2.1 ПДР України. Зокрема, причиною зупинки вказаного транспортного засобу слугувало те, що під час вчинення інкримінованого адміністративного правопорушення на території України було введено воєнний стан (Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні») перевірка документів для встановлення осіб, які здійснюють рух автомобілем через стаціонарний блокпост. Загальний порядок перевірки особистих документів, огляду авто, речей та багажу під час воєнного стану визначений Постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 № 1456 «Про затвердження Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану». Вищезгаданим документом закріплене право на проведення перевірки документів, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян для посадових осіб органів Нацполіції, СБУ, Нацгвардії, Держприкордонслужби, Збройних Сил України тощо. Під час перевірки представники силових структур мають право вимагати пред`явлення документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи. Відповідно, підставою зупинки вказаного т/з стало порушення вимог дорожнього знаку 3.41 «Контроль». Встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення позивачем, а саме порушення вимог дорожнього знаку 3.41 «Контроль», було прийнято рішення про проведення розгляду справи. Знак 3.41 «Контроль» забороняє проїзд без зупинки перед контрольними пунктами (пост Національної поліції, карантинний пост, погранична зона, закрита територія, пункт оплати проїзду на платних дорогах і т.і.). Застосовується лише за умови обов`язкового поетапного обмеження швидкості руху шляхом попереднього встановлення необхідної кількості знаків 3.29 та (або) 3.21 згідно з вимогами пункту 12.10 цих Правил. Аналіз законодавства дає підстави вважати, що позивач за наявності перед блок-постом дорожнього знаку 3.41 «Контроль», який він бачив заздалегідь, про що він зазначив в судовому позові, зобов`язаний був виконати його вимоги, а саме обов`язково зупинитись перед цим блок-постом, а не безпосередньо на ньому, чим порушив вимоги п. 8.1 ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність, передбачена ч.1 ст.122 КУпАП. Статтею 14 Закон України «Про дорожній рух», встановлено, що учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин. Відповідно до п. 2.1 а ПДР, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Посвідчення водія видане в США, не входить в перелік Віденської конвенції про дорожній рух, що свідчить про те, що позивач не мав права керувати транспортним засобом на території України, чим порушив п. 21.А ПДР України. За таких обставин, оскаржувана постанова є правомірною та такою, що не підлягає скасуванню. Щодо стягнення моральної шкоди, то сам факт скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з суб`єкта владних повноважень моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача. Враховуючи всі доводи, які наведені у позовній заяві, й беручи до уваги особливе світосприйняття кожної людини у випадку порушення її прав суб`єктом владних повноважень, суд зазначає, що наведених позивачем доводів за обставин цієї справи не достатньо для стягнення на його користь моральної шкоди, оскільки позивач не подав доказів на підтвердження моральної шкоди. Посилаючись на викладене, просить суд відмовити в задоволенні позову.

В судове засіданні позивач та його представник не з`явилися, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялися шляхом надсилання судової повістки, розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті «Судова влада», а представник позивача також шляхом надсилання електронного листа. Клопотань про відкладення на адресу суду не надходило.

Щодо участі представника позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, то судом вживалися заходи для встановлення такого зв`язку, проте представник позивача на зв`язок не вийшов.

Враховуючи наведене, а також те, що суд неодноразово відкладав судовий розгляд за клопотанням представника позивача, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у його відсутності.

До початку розгляду справи від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовних вимог не визнав та просив відмовити у задоволенні позову з мотивів наведених у відзиві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 9, 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Судом встановлено, що 13.01.2024 інспектором взводу № 1 роти № 4 батальйону УПП у Волинській області ДПП старшим лейтенантом поліції Савчуком В.І. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі, серія БАБ № 722447 про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 3400,00 грн. за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122, ч. 2 ст.126 КУпАП.

З оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 13.01.2024 о 12 год. 20 хв. на а/д Н22 99 км керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen Passat CC» д.н.з. НОМЕР_1 порушив вимогу дорожнього знаку 3.41 «Контроль». При перевірці документів, встановлено, що водій не має права керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушив п.8.4 в, 2.1 а Правил дорожнього руху України (далі ПДР).

Ст.9 КУпАП передбачає, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно зі ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом п.1.3 та п.1.9 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух» передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Відповідно до п.1.9 ПДР України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з п.8.4 в ПДР України заборонні знаки запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

Пункт 3.41 розділу 33 «Дорожні знаки» ПДР України передбачає, що дорожній знак «Контроль» забороняє проїзд без зупинки перед контрольними пунктами (дорожня станція патрульної поліції, карантинний пост, прикордонна зона, закрита територія, пункт оплати проїзду на платних дорогах тощо).

Згідно з ч.1 ст.122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Ст.251 КУпАП України передбачає, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 13.01.2024 о 12 год. 20 хв. на а/д Н22 99 км керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen Passat CC» д.н.з. НОМЕР_1 порушив вимогу дорожнього знаку 3.41 «Контроль», чим порушив п.8.4 в ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП.

Із оглянутого відеозапису, який долучено до матеріалів справи, вбачається, що транспортний засіб марки «Volkswagen Passat CC» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням позивача при наближенні до блок-посту, не виконав вимогу дорожнього знаку 3.41 «Стоп-контроль» - здійснивши проїзд без зупинки через, що в подальшому був зупинений працівниками поліції.

Крім того, вказаним відеозаписом зафіксовано зупинення позивача, повідомлення йому про причини зупинки транспортного засобу. Зі змісту постанови вбачається, що про фіксацію вчиненого правопорушення зазначено в оскаржуваній постанові.

Таким чином, вище вказані докази є логічно узгодженими та у їх сукупності стверджують факт порушення позивачем п.8.4 в ПДР України, а саме: не виконання вимог дорожнього знаку 3.41 «Стоп контроль», чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП.

Суд не приймає до уваги посилання сторони позивача на те, що дорожній знак 3.41 «Стоп контроль» було встановлено незаконно, без погодження з відповідними державними органами та з порушенням ДСТУ, оскільки таке не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи та спростовується наданими суду доказами.

Крім цього, відповідно до п. 2.1 а ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Ч. 2 ст. 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Слід зауважити, що право керування транспортним засобом визначається наявністю у відповідної особи посвідчення водія, яке є дійсним на території України.

Як вбачається із наданого суду відеозапису, поліцейський в ході з`ясування обставин порушення ОСОБА_1 вимог ПДР України встановив, що у нього відсутнє посвідчення водія, яке надає йому право керування транспортними засобами на території України. Зокрема, позивач пред`явив інспектору посвідчення водія, отримане ним у США (а.с. 17).

Наведене не заперечується позивачем, проте останній вважає, що має право на керування транспортним засобами з посвідченням водія, яке видане штатом Вашингтон США, оскільки воно є міжнародним посвідченням водія.

З даного приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Указом Президії ВР УРСР від 25.04.1974 року ратифіковано Віденську Конвенцію про дорожній рух від 1968 року (далі - Конвенція).

Ч. 2 ст. 41 Конвенції встановлено, що договірні сторони будуть визнавати будь-яке національне водійське посвідчення, складене їх національною мовою або на одній з їх мов або, якщо воно не складене на такій мові, супроводжуване завіреним перекладом; будь-яке національне водійське посвідчення, що відповідає приписам додатку 6 Конвенції, будь-яке міжнародне водійське посвідчення, що відповідає приписам додатку 7 Конвенції, дійсними на своїй території для керування автомобілем, що відповідає категорії чи категоріям транспортних засобів, на керування якими видане посвідчення, за умови, що вказане посвідчення є дійсним та що воно видане іншою договірною стороною чи одним з її територіальних підрозділів або об`єднанням, уповноваженим на це цієї договірної сторони чи одним з її територіальних підрозділів.

Згідно п. 30 «Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуск громадян до керування транспортними засобами», затвердженого Постановою КМ України № 340 від 08.05.1993 - особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту, або у разі наявності посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.

Тобто, з аналізу п. 30 «Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуск громадян до керування транспортними засобами», встановлено, що посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Конвенції про дорожній рух 1968 року, надає право на керування транспортними засобами за умови наявності міжнародного посвідчення водія.

Сполучені Штати Америки не є договірною стороною Віденської Конвенції про дорожній рух 1968 року.

Крім цього, Україною не було ратифіковано Женевську Конвенцію про дорожній рух 1949 року, учасником якої є Сполучені Штати Америки.

Отже, позивачем, при пред`явленні посвідчення водія, виданого Сполученими Штатами Америки на його ім`я, не було враховано, що США не є договірною стороною Віденської Конвенції про дорожній рух 1968 року, а отже не діє на території України.

Наведене беззаперечно свідчить про наявність в діях позивача події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, а доводи про зворотнє є надуманими.

Отже, відповідачем доведено правомірність своїх дій щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності. В той час, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Частинами 1 та 2 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд, як адміністративний, має право прийняти одне з передбачених ч. 3 ст. 286 КАС України рішення.

Щодо позовної вимоги відповідача про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини другої статті 23 ЦК України).

Частиною третьою названої статті обумовлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, а позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від неї, тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене та встановленні обставини справи, оцінюючи в сукупності наявні у справі докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 72-77, 139, 243-246, 250, 286, 293 КАС України, ч.1 ст.126 КУпАП, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції України, про скасування постанови та стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 );

Відповідач Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції України (адреса: вул. Залізнична, 15, м. Луцьк)

Суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області Л.В. Івасюта