Справа № 300/7214/23
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/7214/23 пров. № А/857/4484/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області,

на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року (суддя Скільський І.І., час ухвалення не зазначено, місце ухвалення м. Івано-Франківськ, дата складання повного тексту не зазначено),

в адміністративній справі №300/7214/23 за позовом Івано-Франківського обласного центру зайнятості до Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області,

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У жовтні 2023 року позивач Івано-Франківський обласний центр зайнятості звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині повернення наказів Господарського суду Івано-Франківської області по справі №909/168/22; 2) зобов`язати відповідача прийняти до виконання накази видані Господарським судом Івано-Франківської області по справі №909/168/22 про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь Івано-Франківського обласного центру зайнятості коштів в сумі 19739,99 грн. та 2684,00 грн. судового збору.

Відповідач позовних вимог не визнав. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третя особа подала суду першої інстанції пояснення, у яких зазначила, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.02.2024 позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області в частині повернення Івано-Франківському обласному центру зайнятості наказів Господарського суду Івано-Франківської області від 30.11.2022 по справі №909/168/22. Зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області прийняти до виконання накази Господарського суду Івано-Франківської області від 30.11.2022 по справі №909/168/22 про примусове виконання рішення. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 2684,00 гривні.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодилася відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що дія цього Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012р. №4901-VI (далі - Закон №4901-VI) не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган чи орган місцевого самоврядування або їх підприємства. Крім того, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (код 20551088) - боржник, не обслуговується (не має відкритих рахунків) у Головному управлінні Казначейства. Оскільки дія Закону №4901-VI не поширюється на рішення суду, стягувачем за яким є державний орган, то і виконання наказу Господарського суду Івано-Франківської області у справі № 909/168/22, у якому і стягувачем, і боржником виступають органи державної влади, не може здійснюватися згідно із Законом №4901-VI. Такий наказ підлягає виконанню в порядку і за процедурами, визначеними Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. №1404-VIII (далі- Закон №1404-VIII). Вважає апелянт, що дії Головного управління Казначейства щодо повернення наказу Господарського суду Івано-Франківської області по справі № 909/168/22 стягувачеві не виходили за межі норм чинного законодавства України, оскільки правові підстави для виконання Головним управлінням Казначейства зазначеного наказу відсутні. Також вказує скаржник про те, що виконання рішень господарських судів, невиконаних боржниками самостійно, здійснюється на підставі судових наказів (інших виконавчих документів, зокрема ухвал) у встановленому законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд, який його ухвалив, шляхом застосування за заявою стягувана передбачених розділом VI ГПК України механізмів. З урахуванням вказаного, на думку скаржника, вимоги про зобов`язання виконати і так обов`язкове до виконання рішення суду не розглядаються в окремому судовому провадженні.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 05.02.2024 та винести нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач подав апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи.

Рішеннями Господарського суду Івано-Франківської області у справі №909/168/22 стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь Івано-Франківського обласного центру зайнятості кошти в сумі 19739,99 грн, та 2481,00 грн судового збору.

На виконання вказаного рішення Господарським судом Івано-Франківської області видано Івано-Франківському обласному центру зайнятості накази: від 30.11.2022 №909/168/22 про примусове виконання рішення від 24.11.2022 по справі №909/168/22, строк для пред`явлення до виконання до 25.11.2025 (а.с. 6-7).

Вищевказані накази Господарського суду Івано-Франківської області направлено до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, шляхом подачі письмової заяви (а.с. 8).

Згідно повідомлень головного державного виконавця накази Господарського суду Івано-Франківської області у справі №909/168/22 повернуто позивачу без прийняття до виконання на підставі частини 2 статті 6 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ виконуються виключно органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, оскільки державні виконавці позбавлені можливості проводити будь-яке списання коштів за виконавчими документами, згідно з якими боржниками є державні органи, а тому стягувачу необхідно пред`явити накази Господарського суду Івано-Франківської області на виконання до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, зокрема до органів Казначейства (а.с. 9-10).

06.01.2023 Івано-Франківським обласним центром зайнятості направлено до Головного управління державної казначейської служби України в Івано-Франківській області заяву від 06.01.2022 №56-10/30-23 про звернення до виконання наказів Господарського суду Івано-Франківської області у справі №909/168/22 (а.с. 11-12).

Головним управлінням державної казначейської служби України в Івано-Франківській області згідно листа від 12.01.2022 №04-10-3-06/139 повернуто накази Господарського суду Івано-Франківської області по справі №909/168/22 без виконання з підстав того, що Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області () не обслуговується у Головному управлінні казначейства (а.с. 13).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо повернення наказів без виконання, позивач звернувся до суду із цим адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що ГУ ДКС України в Івано-Франківській області допустило протиправну бездіяльність в частині повернення наказів Господарського суду Івано-Франківської області по справі №909/168/22 про примусове виконання рішення без виконання.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з врахуванням наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Предметом спору у вказаній справі є правомірність повернення відповідачем позивачу наказів, виданих Господарським судом Івано-Франківської області по справі №909/168/22, про стягнення коштів з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь Івано-Франківського обласного центру зайнятості.

Відповідно до статті 327 Господарського процесуального кодексу, виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Наказ, судовий наказ, ухвала суду мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом №1404-VIII.

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусовому виконанню за правилами вимог частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII підлягають рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів і наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Положеннями статті 15 Закону №1404-VIII визначено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Згідно частини 1 статті 5 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Відповідно до частин 1-3 статті 6 Закону №1404-VIII, у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються податковими органами, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами.

Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами.

Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання (ч.4 ст.6 Закону №1404-VIII).

У свою чергу гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" та особливості їх виконання встановлено Законом №4901-VI, частиною 1 статті 2 якого унормовано, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Згідно ч.2 ст.2 Закону №4901-VI, дія цього Закону не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності.

За змістом частині 1 та 2 статті 3 Закону №4901-VI, виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Суд встановив на підставі інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що за організаційно правовою формою Івано-Франківський обласний центр зайнятості є державною організацією.

Відповідно до пунктів 1, 7 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 за № 280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Пенсійний фонд України є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках.

Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області є територіальним органом Пенсійного фонду України. Тобто, боржник є державним органом.

Отже, як правильно вказав суд першої інстанції, дія Закону №4901-VI не поширюється на спірні правовідносини, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 25.11.2019 у справі №200/4120/19-а.

Крім того, згідно з приписами пунктом 12 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України, бюджетними установами є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.

Частиною 1 статті 25 Бюджетного кодексу України також унормовано, що казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Підпункт 1 пункту 9 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України передбачає, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету: рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Наведені вище правові норми дають підстави суду дійти висновку, що державні виконавці не мають законних підстав проводити будь-яке списання коштів за виконавчими документами в справах, де боржниками є державні органи. Дані повноваження належать виключно органам Казначейства.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначає Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року №845.

У пункті 2 Порядку №845 вказані визначення основних понять, що вживають в ньому.

Безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.

Виконавчі документи - оформлені в установленому порядку виконавчі листи судів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені Законом України Про виконавче провадження.

Згідно з п.3 Порядку №845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Тобто, саме вказаним порядком передбачені окремі функції органів Казначейства для виконання рішень про стягнення коштів.

Крім того, відповідно до пункту 4 Порядку №845 органи Казначейства вживають заходів до виконання виконавчих документів.

Відповідно до пункту 32 Порядку № 845, безспірне списання коштів з рахунків боржника або бюджетної установи, що здійснює централізоване обслуговування боржника, здійснюється органом Казначейства з моменту відкриття відповідних асигнувань (надходження коштів на рахунок) на підставі розрахункового документа, оформленого відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до п.38 Порядку №845, для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Отже, безпосередні дії зі списання коштів виконує саме Казначейство та у спірних правовідносинах Орган казначейства є встановленою Бюджетним кодексом України та Порядком №845 особою, яка серед іншого, здійснює безспірне списання коштів за рішеннями судів про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів.

Згідно із підпунктом 3 пункту 9 Порядку № 845, орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли боржник не має відкритих рахунків в органі Казначейства або в органі Казначейства відкрито боржнику лише рахунок із спеціальним режимом використання, крім випадків виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Судовим розглядом підтверджується, що відповідачем згідно листа від 12.01.2022 №04-10-3-06/139 повернуто накази Господарського суду Івано-Франківської області по справі №909/168/22 без виконання. Підставою для їх повернення зазначено те, що Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області не обслуговується у Головному управлінні казначейства.

Згідно з підпунктом 3 пункту 4 про Державну казначейську службу України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України №215 від 15.04.2015, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Відповідно до підпункту 2 пункту 4, підпунктів 2 і 7 пункту 5 Порядку №845 органи Казначейства вживають заходів до виконання виконавчих документів протягом установленого строку, і під час виконання виконавчих документів органи Казначейства мають право звертатися у передбачених законом випадках до органу, який видав виконавчий документ, щодо роз`яснення рішення про стягнення коштів, порушувати клопотання про встановлення чи зміну порядку і способу виконання такого рішення, а також відстрочку та/або розстрочку його виконання, вживати інших заходів до виконання виконавчих документів.

Прогалини нормативної регламентації порядку виконання судового рішення за фактичних обставин, що склалися між учасниками спору, зумовлює необхідність встановлення та вжиття заходів, необхідних для виконання судового рішення саме компетентним органом, адже ефективна і законодавчо і практично організація системи виконання рішень є позитивним обов`язком держави.

Тобто, відповідач повинен вживати всіх заходів по виконанню рішень суду, встановлених Порядком №845, тоді як у матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на вчинення комплексу дій, передбачених Порядком №845, спрямованих на виконання рішення суду.

З урахуванням наведеного вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильні сформував висновки, що відповідач безпідставно застосував підпункт 3 пункту 9 Порядку №845, повертаючи позивачу накази без виконання, оскільки даний підпункт пункту 9 Порядку не надає органу Казначейства можливості повернути виконавчий документ стягувачу з підстав відсутності відкритих рахунків в органі Казначейства у випадку виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган. При цьому відповідач допустив протиправну бездіяльність в частині повернення наказів Господарського суду Івано-Франківської області по справі №909/168/22 про примусове виконання рішення без виконання, з огляду на що на відповідача необхідно покласти зобов`язання прийняти до виконання накази Господарського суду Івано-Франківської області у справі №909/168/22.

Вказані висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовується.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що вимоги про зобов`язання виконати і так обов`язкове до виконання рішення суду не розглядаються в окремому судовому провадженні, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначенням статті 4 КАС України: позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом.

У спірних правовідносинах відповідач виступає як суб`єкт владних повноважень і у спірних правовідносин позивач вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, та з огляду на приведені вище законодавчі приписи мав право звернутися до адміністративного суду з цим позовом за захистом своїх прав та інтересів. Тому відповідні доводи скаржника судом апеляційної інстанції відхиляються за їх необґрунтованістю.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року в адміністративній справі №300/7214/23 за позовом Івано-Франківського обласного центру зайнятості до Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль