Справа № 140/36464/23
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2024-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/36464/23 пров. № А/857/8814/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Судової-Хомюк Н.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року у справі за її позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Плахтій Н.Б.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складення повного тексту рішення 11 березня 2024 року,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила:

визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області (далі ГУ ПФУ у Кіровоградській області) №83 від 08.11.2023 про відмову позивачці у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі Закон №796-XII);

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області) призначити позивачці пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII з моменту виникнення права на такий вид пенсії та з врахуванням періодів проживання (перебування, роботи) у зоні добровільного гарантованого відселення (3 категорія) з часу аварії на ЧАЕС (26.04.2086) по даний час.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року у справі № 140/36464/23 у задоволенні позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана відповідним органом місцевого самоврядування, як це передбачає абзац дев`ятий підпункту 5 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, не підтверджує факт проживання позивачки в зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на Чорнобильській АЕС (26.04.1986) станом на 01.01.1993 не менше трьох років, а тому підстави для застосування до позивачки положень статті 55 Закону №796-XII щодо призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відсутні.

Відтак пенсійний орган правомірно відмовив позивачці в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ у зв`язку з відсутністю підстав для зменшення пенсійного віку, оскільки позивач не надав доказів проживання/роботи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено позивачкою, яка у своїй скарзі просить його скасувати та задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що єдиним документом на підтвердження статусу громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи та надає право на користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, у тому числі призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Оскільки станом на 01 січня 1993 року позивачка прожила (пропрацювала, навчалася) у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, то таке дає їй право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII.

Окрім того, звертає увагу, що у період свого навчання в Луцькому державному педагогічному інституті імені Лесі Українки, позивачка регулярно перебувала за своїм постійним місцем проживання в смт. Любешів, зокрема в канікулярні періоди, а також в періоди педагогічних практик. Окрім того, після закінчення навчання в червні 1992 році, позивачка повернулась на постійне проживання в смт. Любешів та в серпні 1992 році була прийнята на роботу у Великокурінську НСШ.

Скаржниця вважає, що в підсумку всі періоди становлять понад 3 роки, необхідних для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус громадянина (громадянки), який (яка) потерпів (ла) від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується виданим Волинською обласною державною адміністрацією 12.07.1995 посвідченням серії НОМЕР_1 .

01.11.2023 позивачка звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку.

Рішенням ГУ ПФУ в Кіровоградській області №83 від 08.11.2023 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні такої пенсії, оскільки станом на 01.01.1993 позивачка прожила в зоні гарантованого добровільного відселення менше трьох років. Підставою для відмови у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку слугувала та обставина, що документами не підтверджено право за зниження пенсійного віку. При цьому у рішенні зазначено, що страховий стаж позивачки становить 35 років 03 місяці 04 дні.

Не погодившись із таким рішенням пенсійного органу ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон №796-XII).

Згідно із статтею 9 зазначеного Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;

4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

До потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (стаття 11 Закону №796-ХІІ).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 14 цього Закону особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років відносяться до категорії 3 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій.

Пунктом 2 частини 2 статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсійний вік зменшується на 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Початкова величина (3 роки) зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Таким чином, право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року.

При цьому, особам, які додатково проживали у зоні радіологічного контролю в період з моменту аварії по 31 липня 1986 року, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки.

Як слідує з матеріалів справи, пенсійний орган відмовив ОСОБА_1 в призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII з тих підстав, що станом на 01 січня 1993 року вона не проживала (відпрацювала) в зоні гарантованого добровільного відселення 3 роки.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та є громадянкою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням 3 категорії Серії НОМЕР_1 від 12.07.1995.

Згідно довідки Любешівської селищної ради № 9430 від 05.10.2023, позивачка з 26.12.1969 по 24.08.1987 та з 22.09.1992 по 01.12.1995 була зареєстрована та проживала в смт. Любешів, Камінь-Каширського району, Волинської області.

Архівною довідкою Волинського національного університету імені Лесі Українки від 06.12.2023 № 03-25/03/3267 підтверджено, що у період з вересня 1987 року по червень 1992 року позивачка навчалась на денній формі навчання філологічного факультету Луцького державного педагогічного інституту імені Лесі Українки.

При цьому позивачка стверджує, що вказаною довідкою підтверджуються періоди її перебування під час навчання протягом 14 повних місяців під час канікул та проходження педагогічних практик в смт. Любешів.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до архівної довідки Волинського національного університету імені Лесі Українки від 06.12.2023 №03-25/03/3267 під час навчання ОСОБА_1 проходила педагогічні практики:

фольклорна практика з 29.06.1988 до 12.07.1988;

соціолінгвістична практика з 06.07.1989 до 17.07.1989;

піонерська практика з 01.06.1990 до 30.07.1990;

педагогічна практика з 01.04.1990 до 04.05.1990;

педагогічна практика з 11.11.1991 до 21.12.1991.

При цьому місце проходження таких практик у такій довідці не зазначено.

Як слідує з довідки Любешівської селищної ради № 9430 від 05.10.2023 позивачка була зареєстрована та проживала в смт. Любешів у період з 26.12.1969 по 24.08.1987 та з 22.09.1992 по 01.12.1995, що в підсумку станом на 01.01.1993 становить 1 рік 7 місяців.

При цьому апеляційний суд зауважує, що якщо підсумувати до цього періоду канікулярний період навчання позивачки (який згідно архівної довідки становить 7 місяців 1 тиждень), то період проживання позивачки в зоні гарантованого добровільного відселення буде становити менше трьох років, необхідних для призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Таким чином, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про правомірність прийнятого пенсійним органом рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та відповідно безпідставність заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року у справі № 140/36464/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Н. М. Судова-Хомюк
Т. І. Шинкар