Справа № 320/19954/24
Суддя: Білоноженко М.А.
Дата ухвалення: 2024-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2024 року №320/19954/24

Київський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Білоноженко М.А.,

розглянувши у приміщені суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомГромадянина республіки білорусь ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
встановив:

Громадянин республіки білорусь ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №39-24 від 15.03.2024 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення не встановив актуальну ситуацію у країні походження позивача та не врахував той факт, що позивач має об`єктивні причини побоюватись за своє життя та здоров`я, оскільки є громадським активістом, діяльність якого спрямована проти діючого політичного режиму.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач у відзиві проти позовних вимог заперечив, зазначаючи, що факти, на які посилався позивач, не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому оскаржуване рішення прийняте у відповідності до норм чинного законодавства, більше того, показання позивача наданні в заяві та під час співбесіди дуже різниця, що ставить під сумнів реальні обставини звернення за захистом в Україні.

Також відповідачем було надано матеріали особової справи позивача.

Позивач подав відповідь на відзив, в якій заперечив проти висновків, викладених у відзиві на позовну заяву, та просив позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив, в яких підтримав власні доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, а також надав пояснення щодо хронологічних подій, на які посилався позивач, з зауваженням недостовірності і не точності наданої позивачем інформації.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Уральськ, Республіки Казахстан, і є громадянином Казахстану, національність - росіянин, віросповідання атеїст. Прибув в Україну 13 лютого 2019 року з метою зустрітися з друзями.

Громадянин республіки білорусь ОСОБА_1 26 жовтня 2021 року звернувся до ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до матеріалів особової справи в заяві-анкеті позивач вказав, що йому загрожує переслідування з боку правоохоронних органів республіки білорусь через його політичні погляди. На уточнюючі питання з цього приводу, які саме його політичні погляди, позивач зазначив, що приймає активну участь у діяльності загальногромадського руху проти діючого режиму в білорусії.

Рішенням Державної міграційної служби України від 15 березня 2024 року №39-24 відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмову було вмотивовано необґрунтованістю поданої заяви та підтримано висновок ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 16 лютого 2024 року (справа №2021KYIV0190). Також в рішенні ДМС України від 15 березня 2024 року №39-24зазначено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач звернувся з даним позовом о суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI ( Закон №3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI (в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 4 та 6 статті 6 зазначеного Закону №3671- VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина шоста статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону №3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина одинадцята статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно з частиною дванадцятою названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини п`ятої статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України від 15 березня 2024 року №39-24 вбачається, що позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення прийнято у відповідності з пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI та на підставі письмового висновку Управління ДМС України в Київській області від 16 лютого 2024 року (справа №2021KYIV0190).

Відповідно до матеріалів особової справи, ОСОБА_1 є громадянином республіки білорусь, народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Мар`їна Горка Пуховицького району Мінської області республіки білорусь (РБ). Перед виїздом з країни громадянської належності проживав у м. Мінську.

Має незакінчену вищу освіту (покинув навчання на третьому курсі Білоруського національного технічного університету). Про свою трудову діяльність повідомив, що з 2018 року є зареєстрованим індивідуальним підприємцем в РБ (КВЕД - інші види освіти, які не включені в інші групи; поточний стан - діючий1). За словами позивача, з 09.08.2020 (після президентських виборів 2020 року) він неодноразово брав участь в акціях протесту - «недільних мітингах».

У релігійних та військових організаціях не перебував. За вірою сповідання атеїст.

До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були би пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами тощо - позивач причетний не був. До кримінальної відповідальності, до моментів описаних в заяві-анкеті, раніше не притягався.

Під час одного з мітингів 01.11.2020 позивач був затриманий представниками правоохоронних органів РБ та притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 23.34 (порушення порядку організації чи проведення масових заходів) і 23.4 (непідкорення законному розпорядженню чи вимозі посадової особи під час виконання службових повноважень) КпАП РБ у вигляді адміністративного стягнення.

16.12.2020 позивач законно прибув з білорусії до України, на підставі дійсного закордонного паспорту.

Зі слів позивача, під час співбесід повідомив, що регулярно брав участь в акціях протесту протягом серпня-жовтня 2020 року, зокрема, у «недільних мітингах».

На підтвердження позивач надав фото, де він іде у натовпі протестуючих людей, огорнутий БЧБ-прапором (символ білоруського національного руху кінця ХІХ-початку XX ст.; офіційний прапор Білоруської народної республіки 1918-1919 років; офіційний прапор РБ у період 1991-1995 років).

Позивач також повідомив про своє затримання правоохоронними органами 01.11.2020, пов`язане з мітингом у Мінську у цей день, на підтвердження чого надав копію постанови суду Червенського району Мінської області від 02.11.2020, а також копію постанови про визнання підозрюваним від 04.11.2020.

Слід зазначити, що матеріали щодо інформації по країні походження підтверджують факт існування опозиційного руху:

«Мирні зібрання проходили по всій країні, хоча, основні події відбувалися у столиці - Мінську. Кількість мирних протестувальників була значною, кожні вихідні вона сягала 100 тисяч осіб, не дивлячись на контрзаходи, що приймалися владою - зупинка руху місцевого транспорту, обмеження інтернет- зв`язку, поліцейське насилля та багаточисельні арешти:

«Так, 6 вересня 2020 року у Мінську та інших містах пройшов «Марш єдності», марш 13 вересня 2020 року отримав назву «Марш героїв», 20 вересня 2020 року - «Марш справедливості», а 27 вересня 2020 року - «Народна інавгурація». 4 жовтня 2020 року відбувся «Марш визволення» під гаслом «Відпустіть політв`язнів!» та 11 жовтня 2020 року - «Марш гордості». Повідомлялося, що лише на останньому з перерахованих заходів відбулося близько 600 затримань, а насильство з боку правоохоронних органів зросло. Крім того, щопонеділка відбувалися протести пенсіонерів (наприклад, 12 жовтня 2020 року відбувся «Протест ваших бабусь»). Недільні протести збирали сотні тисяч учасників, але й кількість затримань на них також максимальна так, лише 13 вересня було затримано 774 особи. Після секретної інавгурації ОСОБА_3 23 вересня 2020 року у Мінську та інших містах пройшли спонтанні демонстрації, понад 300 людей було заарештовано. Щосуботи проходили мирні жіночі марші, які також призводили до сотень затримань. Міністерство внутрішніх справ повідомляло, що у вересні було затримано понад 3500 осіб, з яких близько 2700 було засуджено до адміністративного арешту». (неофіційний переклад)

Згідно з Доповіддю, низка місцевих і міжнародних НПО, у тому числі, Всесвітня організація проти катувань і Міжнародна федерація прав людини, спираючись на інформацію Правозахисного центру «Вясна» та інших НПО, осудили практику довільних арештів та катувань, звертаючись до міжнародної спільноти. Вони зібрали інформацію приблизно про 500 випадків катувань і жорстокого поводження, фізичного і психологічного. Зібрані дані свідчать про систематичний характер катувань, жорстокого, нелюдського та такого, що принижує людську гідність, поводження, забороненого без будь-яких виключень статті 7 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Зазначені та інші чисельні інформаційні джерела, доступні у мережі Інтернет, підтверджують інформацію про існування громадського руху в республіці білорусь.

Позивач також надав різноманітні матеріали, які вказують на його участь у акціях опозиційного характеру, спрямованих проти влади Казахстану - як до його виїзду з Казахстану, так і під час перебування в Україні. Зокрема, у справі міститься диск із записом, який викладений за посиланням на веб-сторінку каналу YouTube (#МухтарАблязов #ДВК), на якій розміщено зняте ним відео «Молодой парень обратился к казахстанцам» від 13 січня 2019 року.

Зазначене вказує на те, що елемент заяви щодо масових затримань з порушенням прав людини на хвилі продовжуваних протестів, пов`язаних з президентськими виборами у Білорусі 2020 року, приймається як правдоподібний.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що твердження позивача щодо вказаної події значно різняться між собою, та не відповідають загальновідомим фактам, висвітленим у ЗМІ.

Так, у своїй заяві він повідомив, що серед інших був затриманий людьми у цивільному одязі без розпізнавальних знаків.

В той же час, у ході співбесіди 10.11.2021, описуючи цей же випадок, вказав, що затримання здійснювали люди у формі ОМОНу.

Із заяви позивача слідує, що він був затриманий у зв`язку з приписуванням участі у мітингу 01.11.2020, при цьому у заяві він стверджує, що участі він у ньому не брав, а прямував у цей час до своєї дівчини ОСОБА_4 , зустріти її після роботи.

В подальшому, під час співбесіди 07.12.2023 позивач повідомив, що у день затримання (01.11.2020) він прямував на мітинг, але не встиг, оскільки мітинг вже розігнали.

Надаючи пояснення щодо розбіжностей своїх тверджень з приводу участі у мітингу 01.11.2020, позивач у ході співбесіди 07.12.2023 повідомив, що дійсно хотів зустріти свою дівчину, яка працювала неподалік вул. Логойський тракт, подивитися на ситуацію та вирішити чи треба йти на мітинг, чи ні (оскільки на мітинги ходили разом з дівчиною) - тобто, не мав чіткого наміру брати участь в акції протесту.

Відповідно до тексту наданої копії постанови суду Червенського району Мінської області від 02.11.2020, позивач 01.11.2020 близько 17:30 брав участь у мітингу за адресою АДРЕСА_1 .

За словами позивача (протокол співбесіди від 07.12.2023), оскільки день тижня 01.11.2020 - неділя, мітинг проходив у першу половину дня; він прямував на мітинг, але не встиг на нього потрапити, тому що мітинг вже розігнали. Вказане суперечить інформації з відкритих джерел, яка викладена у хронологічному порядку із зазначенням часу відповідно до подій, що відбувалися: 14:00 - почали збиратися протестуючі; 14:40 - почалися затримання; 15:15 - кілька колон демонстрантів рухалися до місця збору «Макдональдс» по АДРЕСА_2 ; 15:30 демонстранта попрямували у бік урочища Куропати; 19:00 марш завершився.

Таким чином, в цілому на загальному рівні орієнтується у подіях щодо протестів за вказаний ним проміжок часу з серпня по жовтень 2020 року. Однак його твердження про систематичну участь в акціях протесту є загальними, а повідомлені відомості щодо вказаних заходів не виходять за межі загальнодоступної інформації, яка широко висвітлена у ЗМІ. Конкретних мітингів за своєї участі, у тому числі, їх кількості, не називає; їх перебіг не деталізує, будь-які особливості акцій протесту не повідомляє, найбільші (або будь-які інші конкретні) мітинги за своєї участі не виділяє. Твердження заявника щодо намірів участі у мітингу 01.11.2020 є суперечливими та частково спростовуються ІКП. На підтвердження участі в акціях протесту надав одне вищезгадане фото.

Надані докази у вигляді довідок про безпосередню участь в якості наглядача на виборах «президента» республіки білорусь не беззаперечним доказом активної участі в русі проти диктаторського режиму республіки білорусі.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, суд погоджується з висновками відповідача про те, що:

- через особисту думку позивача проти влади щодо нього було проведено слідчі дії та застосовано затримання, але заарештований він не був, його відразу звільнили;

- побоювання можливого ув`язнення не були обґрунтованими нічим крім того, що позивач вважає, що його можуть позбавити волі за сфабрикованою справою через відмову у співпраці з державними органами;

- позивач під час розгляду справи не повідомив про жодні активні заходи влади проти нього після його виїзду з республіки білорусь.

Враховуючи вищевикладене, можна дійти висновку, що політичні погляди позивача не могли привернути увагу правоохоронних органів, і позивач не міг зазнавати через це переслідування, оскільки жодного доказу в підтвердження факту переслідування саме ОСОБА_1 позивачем не надано.

Стосовно посилань у позовній заяві на факт не встановлення відповідачем реальних обставин справ у республіці білорусь, суд зазначає наступне.

Хоча є підтвердження участі позивача в одному мітингу у вигляді фото, вищевказане у сукупності не дає підстав стверджувати про систематичну участь останнього в акціях протесту 2020 року. З матеріалів особової справи позивача не встановлено наявність у нього стійких політичних переконань та причинно-наслідкового зв`язку його участі в мітингу з реалізацією таких переконань: щодо особистого прояву політичної позиції позивач у ході співбесіди 10.11.2021 відповів, що не проявляв особисто свою політичну позицію в РБ, а під час співбесіди 14.01.2022 зазначив, що «висказував свою незгоду з ситуацією, яка склалась у білорусі навколо виборів. Але це більше у формі приватних розмов з друзями».

Таким чином, участь позивачва у мітингу 2020 року в РБ можна вважати доведеною, проте інформація, повідомлена заявником у ході розгляду його заяви не дає підстав стверджувати, що участь у мітингу слідує з його політичних переконань або є способом реалізації/наслідком таких переконань.

Викладене вище вказує на те, що системне порушення прав позивача у республіці білорусь не відбувалось та реальної загрози його ув`язнення з політичних причин на території країни походження на цей час не існує.

Виходячи з вищезазначеного, а також зважаючи на інші обставини та ІКП, слід вважати, що системних порушень прав позивача з боку державних органів республіки білорусь, а також небезпеки для нього через дії цих органів, не було, а його виїзд з країни походження був продиктований прагненням знайти кращі умови для проживання.

Враховуючи зазначене, можна стверджувати, що позивач не зазнавав утисків з боку будь-якого суб`єкту через свої політичні переконання, а цей матеріальний елемент заяви вважається неправдоподібним.

З цього приводу слід зазначити, що відповідно до міжнародних принципів та стандартів у сфері визначення статусу біженця та додаткового захисту, тривалий строк між виїздом заявника з країни громадянської належності та датою звернення за захистом може свідчити про відсутність обґрунтованих побоювань переслідування чи серйозної шкоди.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, позивач ні в заяві-анкеті, ні під час проведених співбесід не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України. Доводи позивача ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, не підкріплених будь-якими доказами.

Пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

У розумінні пункту 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) УВКБ ООН заявника можна кваліфікувати мігрантом, тобто особою, яка з причин, що відрізняється від умов, які містяться у визначенні «біженець», добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Це може бути пов`язано бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру.

У зв`язку з цим, правовідносини, пов`язані з в`їздом іноземців на територію України для вирішення особистих питань (пошуком кращих економічних та соціальних умов життя) є сферою правового регулювання Законів України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «Про імміграцію» з відповідним набуттям правових статусів у порядку, визначеному цими Законами.

Враховуючи зазначене, слід дійти висновку, що основною метою звернення до міграційної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є легалізація перебування на території України.

Крім того, висновок ЦМУ ДМС в м. Києві та Київський області від 16 лютого 2024 року та про відмову позивачу у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту містить інформацію з відкритих інтернет - джерел щодо відсутності загрози при поверненні його до країни громадянської належності.

Враховуючи проведений аналіз щодо обставин заявника, викладених в заяві, та інформації по країні його походження, слід дійти висновку, що для нього не може існувати реального ризику порушення статті 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року.

Таким чином, позивач не може розглядатись як особа, якій у разі повернення до країни походження, може загрожувати катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, тобто такою, що потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань.

З аналізу матеріалів особової справи вбачається, що позивач не довів ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

Також, матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача за національною ознакою. Позивач, як він зазначив, ніколи не був членом жодної політичної партії, релігійної, військової або громадської організації, а відтак побоювання зазнати переслідувань при поверненні носять характер припущень. Позивач не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, яке пов`язане з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами. Позивач ніколи не брав участі у діяльності політичних партій, релігійної чи інших організацій.

Таким чином інформація, повідомлена позивачем не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, кваліфікація для надання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнати серйозної шкоди у випадку повернення заявника до країни походження.

Відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/ЕС серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе: - смертну кару або приведення її у виконання; - тортури, нелюдське, або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; - серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Вказане, в свою чергу, кореспондується з умовами, які містяться у пункті 13 частини першої статті 1 Закону (правова дефініція «особа, яка потребує додаткового захисту»).

У зв`язку з вищевикладеним, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, або політичних переконань.

Отже, позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, висновок відповідача щодо відсутності підстав для навіть попередньої кваліфікації позивача як жертви переслідувань за однією з передбачених ознак саме біженця є обґрунтованим.

Позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття ДМС України відповідного рішення.

В даному випадку, відповідно до зібраної судом інформації по країні походження позивача вбачається, що його повернення до республіки білорусь не несе останньому особистої загрози життю чи здоров`ю.

Отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що в разі повернення до республіки білорусь буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території республіки білорусь.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, з`ясувавши фактичні обставини справи та проаналізувавши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов Громадянина республіки білорусь ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Білоноженко М.А.