Справа № 460/20943/23
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2024-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/20943/23 пров. № А/857/12080/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Судової-Хомюк Н.М., Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, виконувача обов`язків директора юридичного департаменту Державної казначейської служби України Світлани Колеснікової про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Дорошенко Н.О.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 16 квітня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила:

визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України (далі ДКС) щодо ненарахування і невиплати їй компенсації у розмірі 3% річних за порушення строку перерахування коштів за виконавчими листами, виданими Рівненським міським судом Рівненської області по справі № 569/2825/18, про стягнення на користь позивачки коштів у розмірі 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду, і судових витрат за проведення експертизи у розмірі 10990,00 грн;

визнати протиправними дії виконувача обов`язків директора юридичного департаменту Державної казначейської служби України ОСОБА_2 щодо відмови у праві позивачки на компенсацію за порушення строку перерахування коштів за виконавчими листами, виданими Рівненським міським судом Рівненської області по справі № 569/2825/18, про стягнення на користь позивачки коштів у розмірі 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду, і судових витрат за проведення експертизи у розмірі 10990,00 грн за її заявою від 24.03.2023;

зобов`язати ДКС нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію в розмірі 3% річних за період з 10.02.2022 по 18.07.2023 у розмірі 43541,83 грн за порушення строку перерахування коштів за виконавчими листами, виданими Рівненським міським судом Рівненської області по справі № 569/2825/18, про стягнення на користь позивачки коштів у розмірі 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду, та судових витрат за проведення експертизи у розмірі 10990,00 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року у справі № 460/20943/23, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позов було задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність ДКС щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 компенсації у розмірі 3% річних за порушення строку перерахування коштів за виконавчими листами, виданими Рівненським міським судом Рівненської області по справі № 569/2825/18, про стягнення на її користь коштів в розмірі 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду, та судових витрат за проведення експертизи у розмірі 10990,00 грн за її заявою від 24.03.2023.

Зобов`язано ДКС нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію в розмірі 3% річних за період з 10.02.2022 по 18.07.2023 у розмірі 43541,82 грн за порушення строку перерахування коштів за виконавчими листами, виданими Рівненським міським судом Рівненської області по справі № 569/2825/18, про стягнення на користь позивачки коштів у розмірі 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду, та судових витрат за проведення експертизи у розмірі 10990,00 грн за її заявою від 24.03.2023.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , отримавши рішення суду про стягнення на її користь моральної шкоди та пред`явивши це рішення до органу казначейської служби, мала законні сподівання на його безперешкодне та швидке виконання у строк, встановлений законом.

Суд погодився із доводами позивачки щодо наявності у неї права на отримання компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення, передбаченої Законом України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень.

Разом з тим, суд вважає помилковим пред`явлення позову до виконувача обов`язків директора юридичного департаменту ОСОБА_3 , оскільки учасником спірних правовідносин є саме ДКС.

Оскільки виплату коштів за виконавчими листами на рахунок позивачки було здійснено 19.07.2023, то на її користь слід стягнути компенсацію за несвоєчасне виконання судового рішення за період з 10.02.2022 по 18.07.2023 у сумі 1010990,00 грн х 3% х 524 дн./365 дн. = 43541,82 грн.

ДКС у своїй апеляційній скарзі просила скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що законодавством передбачено окремі механізми виконання рішень про стягнення коштів з державного бюджету та безпосередньо з державних органів.

Суд першої інстанції безпідставно посилався на норми Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі Закон №4901-VI), задовольняючи позов в частині зобов`язання ДКС нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за порушення строку перерахування коштів за виконавчими листами у справі №569/2825/18

Позивачкою пред`явлено до ДКС на виконання виконавчі листи по справі №569/2825/18, які містять резолютивну частину про стягнення шкоди з держави за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі Порядок № 845).

Механізм виконання рішень, на які поширюється дія Закону №4901-VI, регламентований пунктами 33, 47 52 розділу «Безспірне списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів» Порядку №845.

Виконання зазначених судових рішень здійснюється шляхом стягнення коштів з рахунків боржника (державного органу), а у разі неможливості такого стягнення за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою».

Водночас, подані позивачем виконавчі листи у справі № 569/2825/18 про стягнення з держави за рахунок Державного бюджету України моральної шкоди виконувались ДКС відповідно до пунктів 35-40 Порядку № 845 безпосередньо за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб».

Тобто рішення про відшкодування шкоди з державного бюджету виконуються відповідно до розділу «Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам» Порядку № 845, а не відповідно до норм Закону №4901-VI, оскільки боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна, а не державний орган.

Тому Закон №4901-VI не поширюється на виконання по виконавчих листів, виданих Рівненським міським судом Рівненської області по справі №569/2825/18.

Додатково звертає увагу на те, що норми Порядку № 845, відповідно до яких виконувались виконавчі листи по справі № 569/2825/18, не передбачають строку для виконання рішень суду про відшкодування шкоди з держави , а згідно з пунктом 3 Порядку № 845 виконуються у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань..

Законодавством не встановлено для ДКС строку для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно із судовими рішеннями про відшкодування шкоди, завданої фізичним та юридичним особам органами державної влади та не передбачено можливості нарахування 3% річних у разі/після виконання рішення суду про відшкодування шкоди державою і суд першої інстанції помилково посилався на статтю 5 Закону №4901-VI, яка спірні правовідносини не регулює.

Попри те, оскаржуване рішення суду першої інстанції суперечить принципу цільового використання бюджетних коштів. Державний бюджет України за КПКВК 3504030, за рахунок якої виконувались виконавчі листи по справі № 569/2825/18, не передбачає асигнувань для виплати трьох процентів річних за прострочення виконання рішення суду про відшкодування шкоди Державою.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04.03.2021 у справі №569/2825/18 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду. Стягнуто з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 831 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 10990,00 грн витрат на проведення експертизи.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 29.07.2021 рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04.03.2021 у частині визначеного до стягнення розміру моральної шкоди змінено. Стягнуто з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду. У решті рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.05.2022 касаційну скаргу Рівненської обласної прокуратури залишено без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного суду від 29.07.2021 без змін.

05.10.2021 Рівненським міським судом Рівненської області у справі №569/2825/18 було видано два виконавчі листи.

11.10.2021 до Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області (далі ГУ ДКС) надійшли заяви ОСОБА_1 від 08.10.2021, якими пред`явлено до виконання вказані виконавчі листи Рівненського міського суду Рівненської області від 05.10.2021 у справі №569/2825/18 про стягнення з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10990,00 грн витрат на проведення експертизи та 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду.

На виконання вимог пункту 36 Порядку № 845 ГУ ДКС листом від 12.10.2021 № 04-08-10/7261 звернулось до Рівненської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Рівненській області з метою надання документів (відомостей), що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів державного бюджету і їх перерахування на рахунок стягувача.

Листом Рівненської обласної прокуратури від 28.10.2021 №15/2-805вих-21 та листом Головного управління Національної поліції в Рівненській області від 01.11.2021 №6779/116/04/29-2021 ГУ ДКС повідомлено про відсутність документів (відомостей), що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів державного бюджету і їх перерахування на рахунок стягувача.

На виконання вимог пункту 37 Порядку № 846 ГУ ДКС листом від 04.11.2021 № 04-10-08/7889 направлено документи щодо виконання виконавчих листів Рівненського міського суду Рівненської області від 05.10.2021 у справі №569/2825/18 до ДКС.

У відповідь на адвокатський запит адвоката Власика В.Я. ДКС листом від 29.05.2023 №5-06-06/9448 повідомила про прийняття двох виконавчих листів по справі № 569/2825/18 для взяття на облік за бюджетною програмою 3504030 "Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб" (далі - бюджетна програма 3504030). З посиланням на абзац другий підпункту 1 пункту 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України (далі БК), пункти 3, 38 Порядку № 845 повідомлено, що питання щодо виконання рішення по справі № 569/2825/18 розглянеться ДКС у порядку черговості та в межах відкритих асигнувань орієнтовно протягом серпня 2023 року.

ОСОБА_1 звернулась до ДКС із заявою від 24.03.2023, у якій просила виконати рішення Рівненського міського суду у справі № 569/2825/18 про стягнення на її користь коштів, а також виплатити компенсацію у розмірі 3% річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

У відповідь на вказану заяву ОСОБА_1 . ДКС листом від 04.05.2023 №5-11-11/7860 за підписом виконувача обов`язків директора юридичного департаменту ОСОБА_2 повідомила позивачку, що питання щодо виконання виконавчих листів Рівненського міського суду Рівненської області по справі №569/2825/18 розглянеться ДКС у порядку черговості, в межах відкритих асигнувань, орієнтовно у ІІІ кварталі 2023 року за умови належного фінансування бюджетної програми та актуальних реквізитів банківського рахунку. Щодо виплати 3% річних вказано, що виконання судових рішень за рахунок КПКВК 3504030 не підпадає під дію Закону №4901-VI і виплата компенсації за судовими рішеннями, виконання яких здійснюється за КПКВК 3504030, законом не передбачена.

19.07.2023 на рахунок ОСОБА_1 надійшли кошти в сумі 1 000 000,00 грн та 10990,00 грн, що стверджується випискою по рахунку АТ "Приватбанк" від 24.08.2023.

ОСОБА_1 вважала протиправною поведінку ДКС та її посадової особи щодо невиплати за її заявою від 24.03.2023 компенсації в розмірі 3% річних за порушення строку перерахування коштів по виконавчих листах, виданих Рівненським міським судом Рівненської області у справі №569/2825/18, та звернулась до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є:

державний орган;

державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство);

юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

За правилами частин 1-2 статті 3 Закону №4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, регламентовано Порядком №845.

Згідно з пунком 35 Порядку №845 Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації):

шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду;

шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень;

шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності;

різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні;

шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

Відповідно до пунктів 38-39 Порядку №845 для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

У разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету. Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України або рішенням про виділення коштів з резервного фонду державного бюджету.

Як зазначено вище, за змістом статті 2 Закону №4901-VI цим Законом закріплені гарантії щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, в яких боржниками є державні органи, державні підприємства, установи, організації, а також юридичні особи, примусова реалізація майна яких забороняється відповідно до законодавства.

Однак, зі змісту резолютивної частини рішення у справі №569/2825/18 слідує, що на користь позивачки стягнуто з держави 1 000 000 грн відшкодування завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду моральної шкоди та 10990,00 грн витрат на проведення експертизи за рахунок коштів Державного бюджету.

Апеляційний суд акцентує увагу на тому, що як у випадку виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, так і у випадку відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові, зокрема, незаконними діями органів досудового слідства та суду, джерелом виплати є кошти державного бюджету, а безспірне списання коштів державного бюджету в обох випадках здійснює ДКС, проте цього не достатньо для того, щоб вважати ці правовідносини однорідними.

Обов`язок держави відшкодувати шкоду (за Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду») виникає з правовідносин, суть яких можна охарактеризувати як деліктні, а вид юридичної відповідальності цивільно-правовий.

У цих правовідносинах боржником є держава, яка реалізує свій обов`язок щодо відшкодування шкоди (на підставі судового рішення) через ДКС, тоді як гарантії держави щодо виконання судових рішень і виконавчих документів, боржником за якими є, зокрема, державний орган, а також участь ДКС у цьому процесі мають інше призначення та завдання.

У останньому випадку виконання судових рішень щодо стягнення коштів покладено на органи казначейства як на органи, які здійснюють казначейське обслуговування рахунків відповідного державного органу. Боржником у такому випадку є державний орган, який несе зобов`язання перш за все своїм коштом в межах асигнувань з державного бюджету, що і зумовлює участь ДКС у виконанні таких судових рішень.

У спірному випадку теж йдеться про стягнення коштів, однак не з державного органу, а з державного бюджету і кошти, які стягнув суд моральна шкода, право на відшкодування якої передбачає Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Зобов`язання держави щодо відшкодування шкоди у випадках, визначених законом, не слід ототожнювати із зобов`язаннями державних органів за судовим рішенням (про стягнення коштів), а відтак не можна уподібнювати механізм виконання судових рішень у обох цих випадках.

Окрім того, виконання судових рішень в обох описаних ситуаціях відбувається за різними бюджетними програмами, що поряд із наведеним також підтверджує доводи відповідача про те, що правова регламентація правовідносин щодо виконання судових рішень, боржниками за якими є в одному випадку державний орган, а у іншому держава, відрізняється.

Висновок суду першої інстанції про протиправність бездіяльності ДКС щодо несвоєчасного виконання рішення суду у справі №569/2825/18 ґрунтується на приписах Закону №4901-VI щодо строку виплати коштів (частина 4 статті 3 Закону).

Разом із тим, сам факт відсутності певного результату (виплати коштів за судовим рішенням) не може бути достатнім підтвердженням того, що суб`єкт владних повноважень допустив саме протиправну бездіяльність.

Про протиправність може свідчити, зокрема, те, що суб`єкт владних повноважень бездіяв за обставин, коли мав реальну можливість реалізувати свої повноваження, повинен був це зробити, але не зробив (чи зробив несвоєчасно, з порушенням процедури чи інших вимог), що спричинило порушення прав та інтересів особи. (постанова Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №826/17656/16).

При цьому апеляційний суд погоджується із доводами апелянта про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення пункту 48 Порядку №845, оскільки вказаним пунктом регулюються правовідносини, що виникли з підстав списання бюджетних коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, в той час як виконавчі листи у справі №569/2825/18 перебували на виконанні за бюджетною програмою КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб».

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.04.2020 при розгляді справи №804/2076/17, які в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.

Попри те, слід погодитися із доводами апелянта про те, що Закон №4901-VI не поширюється на виконання по виконавчих листів, виданих Рівненським міським судом Рівненської області по справі №569/2825/18, оскільки боржником за ними є не державний орган, державне підприємство, юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства, а саме держава.

Окрім того, апелянт слушно зауважує про відсутність у законодавстві приписів щодо строку для здійснення ДКС безспірного списання коштів державного бюджету згідно із судовими рішеннями про відшкодування шкоди, завданої особам органами досудового слідства та суду, та можливості нарахування 3% річних у разі/після виконання рішення суду про відшкодування шкоди державою.

При цьому, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції помилково посилався на статтю 5 Закону №4901-VI, яка спірні правовідносини не регулює.

Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до помилкового задоволення позову. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити.

Скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року у справі № 460/20943/23 та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Н. М. Судова-Хомюк
І. М. Обрізко