Справа № 380/14795/23
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/14795/23 пров. № А/857/3988/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну Військової частини НОМЕР_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 січня 2024 року (суддя Клименко О.М., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення м.Львів, дата складання повного тексту 12.01.2024),

в адміністративній справі №380/14795/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 ,

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У червні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач-1), в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача у відношенні до позивача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016-2018 роки; 2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016-2018 роки.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10.11.2023 залучено Військову частину НОМЕР_1 до участі у справі як другого відповідача (далі відповідач-2).

Кожен з відповідачів позовних вимог не визнали, подали свої відзиви на позовну заяву, у яких просили відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12.01.2024 позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29 грудня 2018 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29 грудня 2018 року.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач-2 та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що на час проходження позивачем військової служби фінансові зобов`язання перед ним здійснювала військова частина НОМЕР_2 . Тому військова частина НОМЕР_1 є неналежним відповідачем. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. По суті спору зазначає скаржник те, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Позивач при виключені із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 не звертався із рапортом про порушення його прав. Підстав для задоволення позову немає.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 12.01.2024 та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 у період з 29 грудня 2016 року до 29 грудня 2018 року проходив військову службу у Збройних Силах України.

29 грудня 2018 року наказом №321 командира військової частини НОМЕР_1 позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Відповідно до посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с. 9-зв.).

Листом командира військової частини НОМЕР_1 від 07 червня 2023 року за №2715/1 у відповідь на заяву позивача від 12 травня 2023 року повідомлено про те, що ОСОБА_1 прибув для проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 з військової частини НОМЕР_4 та проходив військову службу з 04 серпня 2018 року по 29 грудня 2018 року. Військова частина НОМЕР_1 не володіє інформацією про те, чи здійснювалась ОСОБА_1 виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у військовій частині НОМЕР_4 . Також виплата вказаної компенсації здійснюється з року, в якому військовослужбовець отримав посвідчення учасника бойових дій, копія посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_1 відсутня. Тому не має підстав для здійснення ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій (а.с. 8, 21).

Вважаючи таку бездіяльність відповідача-1 протиправною, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи перевірку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі також Закон №2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом другим ч.4 ст.9 Закону №2011-XII встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до абз.1 ч.4 ст.9 Закону №2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Вирішуючи спірні правовідносини, судом враховується наступне.

Відповідно до ч.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ, військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Абзацом 3 ч.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ визначено, що військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Положення ст.10-1 Закону №2011-ХІІ гарантують, що у разі невикористання військовослужбовцем щорічної основної чи додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі Порядок № 260), у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки.

Судовим розглядом встановлено, що позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням.

У випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ.

Судом встановлено, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідачем-2 не проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої частиною п.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ.

Колегією суддів враховується, що відповідачами на виконання вимог ч.2 ст.77 КАС України не надано суду доказів використання позивачем вказаної відпустки за 2016-2018 роки. Отже, вимоги позивача щодо нарахування та виплатити позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за 2016-2018 роки є обґрунтованими.

За встановленого суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при звільненні з військової служби позивач, як учасник бойових дій, має право на отримання грошової компенсації за невикористані ним за період з 2016 року по 2018 рік календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а тому бездіяльність відповідачів щодо не нарахування та невиплати такої компенсації є протиправною.

Судом відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що станом на момент видання наказу командира військової частини (по стройовій частині) позивач погодив проведення усіх необхідних розрахунків та не звертався із рапортом про порушення своїх прав, з огляду на таке.

Згідно із частиною другою статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Абзацом третім пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, з огляду на наведені правові положення у випадку звільнення військовослужбовця з військової служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення матеріального та грошового забезпечення, у тому числі виплачена компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, включаючи невикористані дні додаткової відпустки. Тож сам факт звільнення позивача з військової служби передбачав обов`язок відповідача провести з ним розрахунок у повному обсязі в тому числі й щодо виплати грошової компенсації за всі невикористані ним дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, незалежно від того чи звертався позивач з відповідною заявою (рапортом) до командування військової частини, у якій проходив військову службу.

Слід також зазначити, що відсутність належного фінансування не може позбавляти позивача права на отримання належних йому сум компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, а обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування відповідної компенсації, що є предметом спору у даній справі.

Згідно зі ст.6 КАС України та ст.17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі Кечко проти України (заява № 63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Відносно способу захисту порушеного права, колегія суддів враховує, що згідно із ч.2 ст.5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Метою судового захисту порушеного права є вирішення між сторонами правового конфлікту, припинення публічно-правового спору та використання дієвого способу захисту (відновлення) порушеного права.

Згідно зі ст.6 КАС України та ст.17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає цій міжнародній нормі.

Крім того, згідно п.70 рішення у справі «Рисовський проти України» (№29979/04), ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції вірно врахував те, що позивач був переведений для проходження військової служби з військової частини НОМЕР_4 до військової частини НОМЕР_1 , з якої надалі був звільнений, тому обов`язок щодо виплати спірної компенсації покладений на саме на військову частину НОМЕР_1 , оскільки саме звідти позивач був звільнений з військової служби.

Враховуючи, що позивач звільнений зі служби з військової частини НОМЕР_1 , яка на момент звільнення позивача була зарахована на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_2 , наявна протиправна бездіяльності військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зважаючи на те, що з військової служби позивач звільнений саме з військової частини НОМЕР_1 і така станом на момент вирішення цього спору веде самостійне фінансове господарство, ефективним способом захисту порушеного права позивача правильним буде зобов`язання відповідача-2 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29 грудня 2018 року, що не спростовано доводами апеляційної скарги відповідача-2 у відповідній частині.

Загалом доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції у переглянутій частині рішення суду.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 січня 2024 року в адміністративній справі №380/14795/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль