Справа № 440/5743/24
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2024-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2024 р. Справа № 440/5743/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Курило Л.В. , Мельнікової Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.06.2024, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 14.06.24 по справі № 440/5743/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУПФ в Донецькій області №25 про відмову ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку пенсії у зв`язку з втратою годувальника, розрахованої з 50% пенсії за вислугу років, яку отримував її чоловік ОСОБА_2 до його смерті;

- зобов`язати ГУПФ в Полтавській області перевести ОСОБА_1 з 04.04.2024 на пенсію по втраті годувальника ОСОБА_2 у розмірі 50% пенсії померлого годувальника відповідно до приписів Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та здійснити виплату недоотриманих сум.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказує на протиправну, як на її думку, поведінку відповідача, що полягає у неправомірній відмові у переведенні на пенсію у разі втрати годувальника з мотивів недотримання вимог статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.06.2024 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.06.2024 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції вірно зазначив, що обов`язковими умовами для визнання за членами сім`ї померлого права на пенсію у зв`язку з втратою годувальника є обставини того, що ці члени сім`ї мають бути непрацездатними та перебувати на утриманні померлого, або доходи померлого були для них єдиним джерелом засобів до існування. Враховуючи, що обставини перебування на утримані померлого не є підставою відмови відповідачів у переведенні позивача на пенсію по втраті годувальника, основним спірним питанням є саме відношення позивача до категорії непрацездатних. Суд першої інстанції, виносячи протиправне рішення, керувався фактично тільки положеннями ч. 2 ст. 36 Закону № 1058-IV, не враховуючи інші положення цього закону та не надавши оцінку доводам та аргументам позивача. Також суд першої інстанції на підтвердження своєї позиції приводить правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 року у справі №750/3563/17. Відповідно до абзацу 17 ст. 1 Закону № 1058-IV (в редакції на час винесення спірного рішення) поняття непрацездатні громадяни включало в себе - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Фактично саме таке визначення категорії напрацездатних осіб містилося і в ч.2 ст. 36 цього Закону. Але законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення пенсійного законодавства" від 15 лютого 2022 року внесені зміни до абз. 17 ст.1 Закону №1058-IV, якими визначено, що непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Таким чином, Верховний Суд у своїй постанові від 23.04.2020 року у справі №750/3563/17 надав роз`яснення законодавства, яке діяло на час винесення цієї постанови.

Як встановлено судом першої інстанції позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , тобто була членом сім`ї померлого. А у відповідності до абз. 17 ст.1 Закону №1058-ГУ є непрацездатною особою. Отже, позивач є непрацездатним членом сім`ї померлого годувальника і у відповідності до ч.1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV має право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Апелянт посилалась на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 06 листопада 2018 року у справі №812/292/18, правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 13 лютого 2019 року у зразковій справі №822/524/18.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначив, що відповідно до статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

За результатом розгляду заяви та документів для перерахунку пенсії позивача Головним управлінням встановлено, оскільки ОСОБА_1 не відноситься до непрацездатних членів сім`ї, то відсутні правові підстави для перерахунку пенсії.

Відтак, на підставі вищезазначеного, відповідачем прийнято рішення про відмову позивачу в перерахунку пенсії від 10.04.2024 № 25 з вищезазначених підстав.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, подав відзив на апеляційну скаргу в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримує пенсію за віком за Списком №1 відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 17.10.2016.

Позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Кременчуцьким палацом шлюбу 05.09.1992 серії НОМЕР_1 (а.с. 24).

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Департаментом "Центр надання адміністративних послуг" Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області 10.01.2024 серії НОМЕР_2 , ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9).

04 квітня 2024 року позивач звернулася через УПФ в м. Кременчуці із заявою про перехід на пенсію у разі втрати годувальника (а.с. 32-33).

За принципом екстериторіальності розгляд заяви ОСОБА_1 здійснило ГУПФ в Донецькій області, рішенням якого від 10.04.2024 відмовлено у призначенні пенсії по втраті годувальника (а.с. 53).

Мотивуючи спірне рішення пенсійний орган вказав про відсутність у заявника інвалідності та пенсійного віку на день звернення.

Вважаючи протиправним рішення відповідача, позивач звернулася до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з підстав їх необгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV, особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Згідно статті 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні. Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Відповідно до статі 31 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" № 2262-XII члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Отже, обов`язковими умовами для визнання за членами сім`ї померлого права на пенсію в разі втрати годувальника є не тільки наявність права померлого на пенсію за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" № 2262-XII, а й те, що ці члени сім`ї мають бути непрацездатними та перебувати на утриманні померлого, або доходи померлого були для них єдиним джерелом засобів до існування.

Частиною першою статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV передбачено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

За приписами п. 1 ч. 2 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV, непрацездатними членами сім`ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Згідно з ч. 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV, до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

1) були на повному утриманні померлого годувальника;

2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Водночас пунктом 1 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV визначено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Системно аналізуючи вказані норми права, колегія суддів дійшла висновку, що законодавством про пенсійне забезпечення визначено, що непрацездатними членами сім`ї, які мають право на призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника, з-поміж інших категорій осіб, вважаються, чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV.

Отже, необхідною умовою для призначення зазначеним особам пенсії у зв`язку з втратою годувальника або переведення на такий вид пенсії є встановлення їм інвалідності або досягнення ними пенсійного віку, передбаченого зазначеною статтею.

При цьому факт отримання цими особами пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до законодавства, яке регулює призначення такої пенсії на пільгових умовах, не дає підстав для призначення їм до досягнення передбаченого статтею 26 Закону №1058-IV віку пенсії у зв`язку з втратою годувальника чи переведення на цей вид пенсії.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 29.03.2017 у справі №565/235/15-а, від 23.04.2020 року у справі №750/3563/17.

За змістом оскаржуваного рішення підставою для відмови позивачу у переведенні з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника слугували обставини того, що позивач не досягла віку, встановленого ст. 26 Закону №1058-IV та відсутні документи про визнання її особою з інвалідністю.

З матеріалів справи судом встановлено, що на день звернення із заявою про переведення на пенсію по втраті годувальника до органів пенсійного фонду вік позивача становив 53 роки, а отже заявник не досягла пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Також позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували, що вона є особою з інвалідністю.

Отже ОСОБА_1 не може вважатися непрацездатним членом сім`ї померлого годувальника і не набула права на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, а відтак у ГУПФ в Донецькій області відсутні підстави для переведення позивача з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Стосовно посилань в апеляційній скарзі на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 року у справі №812/292/18, яка зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи, а також посилання на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 13.02.2019 у зразковій справі №822/524/18, колегія суддів зазначає, що враховуючи вже наведені вище висновки суду апеляційної інстанції, правові висновки, вказані у цих рішеннях (постановах) Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду), не впливають на вирішення даної справи.

Стосовно цитування апелянтом поняття непрацездатні особи, колегія суддів вказує на їх помилковість та зазначає, що зміст вказаних понять не спростовує вимоги щодо граничного віку для призначення пенсії (переведення на пенсію) по втраті годувальника, врегульовані статтями 26, 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про залишення без задоволення позову ОСОБА_1 .

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідачем (Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області) доведено (доказано) правомірність його рішення, яке є предметом оскарження у даній справі.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.06.2024 по справі № 440/5743/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді Л.В. Курило Л.В. Мельнікова