Справа № 600/3631/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

29 серпня 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/3631/24-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Лелюк О.П., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо дотримання положення Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції до 30 березня 2021 року, в якому діяла норма, яка передбачала виключення з військового обліку військовозобов`язаних, які не отримали до 40-річного віку військово-облікової або спорідненої з нею спеціальності;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 внести запис про виключення ОСОБА_1 із військового обліку до єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та видати належний паперовий військово-обліковий документ (довідку) про це.

Ухвалою суду від 16 серпня 2024 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали шляхом подання позовної заяви у відповідності до вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, та подання заяви про поновлення строку звернення до суду й доказів поважності причин його пропуску.

На виконання вимог указаної ухвали позивачем подано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, в якій, серед іншого, міститься заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Так, в обґрунтування заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду позивач посилався на те, що про порушення своїх прав він дізнався 20 травня 2024 року, отримавши витяг з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів у Центрі надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради. До моменту отримання названого вище витягу позивач не міг дізнатися про порушення своїх прав, оскільки він був знятий з військового обліку, про міститься відповідна відмітка у військовому квитку ОСОБА_1 , і при цьому нормами законодавства не було встановлено обов`язку прибувати (з`являтися) до ІНФОРМАЦІЯ_1 за власним бажанням. Водночас ІНФОРМАЦІЯ_2 не надсилав позивачу жодних викликів чи повісток з вимогою з`явитися до центру комплектування та соціальної підтримки. Також позивачу не надходило жодних повідомлень про зміну його військово-облікового статусу. Натомість про наявність обставин щодо не виключення з військового обліку позивач дізнався 20 травня 2024 року, після чого звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із зверненням у відповідності до Закону України «Про звернення громадян» про вжиття відповідних заходів щодо виключення позивача з військового обліку, в чому ОСОБА_1 було відмовлено. У зв`язку з цим позивач вважає, що оскільки про порушення своїх прав він дізнався 20 травня 2024 року, то ним не пропущено строк звернення до суду з цим позовом.

Розглянувши подану заяву та перевіривши матеріали позову, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, особа має право звернутися до адміністративного суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів протягом шестимісячного строку, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається зі змісту позову і про що було зазначено судом в ухвалі від 16 серпня 2024 року, твердження позивача, фактично, зводяться до того, що станом на 17 лютого 2019 року (день, коли позивач досяг 40-річного віку) в нього не було військово-облікової спеціальності. Водночас згідно положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції до 30 березня 2021 року в такому діяла норма, яка передбачала виключення з військового обліку військовозобов`язаних, які не отримали до 40-річного віку військово-облікової або спорідненої з нею спеціальності. З урахуванням наведеного позивач вважає, що він мав бути виключений з військового обліку ще у 2019 році.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постановах від 26 жовтня 2023 року (справа №990/139/23) та від 01 лютого 2024 року (справа №990/270/23), початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав.

Так, день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо його прийнято за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день точно встановити неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому сполуку «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод, щоб дізнатися, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Отже, реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача.

Виходячи зі змісту доводів, якими обґрунтовано даний позов, про порушення своїх прав, які полягають у не виключенні ОСОБА_1 з військового обліку у зв`язку з відсутністю у нього військово-облікової або спорідненої до неї спеціальності, позивач повинен був дізнатися після досягнення ним 40-річного віку, тобто з 17 лютого 2019 року.

Водночас з даним позовом позивач звернувся до суду лише 15 серпня 2024 року, тобто із значним (5 років і 6 місяців) пропуском строку звернення до суду, встановленого абзацом 1 частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, даний позов подано до адміністративного суду з пропуском строків звернення до суду.

Вирішуючи питання про поважність причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22, в якій колегія суддів зазначила, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:

1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;

2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;

3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;

4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи застосування правового інституту строків звернення до адміністративного суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №9901/405/19, вказала, що закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин пропуску такого строку. Вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість поновлення пропущеного процесуального строку лише у разі його пропуску з поважних причин. Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини які зумовили такі причини є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Подібні висновки викладені і Верховним Судом у постанові від 10 січня 2024 року у справі №420/1782/23, де вказано, що при вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущений; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.

Надаючи оцінку доводам поданої на виконання вимог ухвали суду від 16 серпня 2024 року заяви позивача про поновлення строку на звернення до адміністративного суду, суд зазначає, що в такій не зазначено жодних обставин, які унеможливлювали або істотно перешкоджали ОСОБА_1 звернутися до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не виключення ОСОБА_1 з військового обліку військовозобов`язаних як такого, що не отримав до 40-річного віку військово-облікової або спорідненої з нею спеціальності, на підставі положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції до 30 березня 2021 року (як зазначено судом вище, такий строк почався після досягнення позивачем 40-річного віку, тобто з 17 лютого 2019 року).

Стосовно тверджень позивача, що про порушення своїх прав він дізнався після оновлення даних у Центрі надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради, отримавши 20 травня 2024 року витяг з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а тому строк звернення до суду з цим позовом почався з 20 травня 2024 року, то такі є безпідставними та суперечать наведеним вище висновкам суду.

До цього суд зауважує, що з огляду на зміст позову, доданих до нього матеріалів та заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, позивач, знаючи, що станом на момент досягнення ним 40-річного віку діяла норма Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції до 30 березня 2021 року, яка передбачала виключення з військового обліку військовозобов`язаних, які на момент досягнення 40-річного віку не отримали військово-облікової або спорідненої спеціальності, не вжив жодних заходів щодо перевірки своїх військово-облікових даних у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки на момент досягнення ним 40-річного віку, і в разі перебування на військовому обліку не вчинив дій, спрямованих на виключення з нього на підставі положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції до 30 березня 2021 року.

Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 жовтня 2023 року (справа №990/139/23) та від 01 лютого 2024 року (справа №990/270/23), якщо строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Беручи до уваги наведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, надаючи оцінку доводам позивача в указаній вище частині, суд зауважує, що пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації своїх процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі (в даному випадку пасивність поведінки позивача полягала в тому, що останній не вжив жодних заходів щодо перевірки своїх військово-облікових даних у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки на момент досягнення ним 40-річного віку) не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду з позовом.

В заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду не наведено змістовних і вагомих доводів щодо вчинення позивачем усіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не доведено, що в цій справі можливість вчасного подання позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від волевиявлення позивача.

Посилання позивача на застосування ним досудового порядку вирішення спору у відповідності до Закону України «Про звернення громадян» є безпідставними, оскільки спірні у даній справі відносини не врегульовані положеннями названого закону. Також позивачем не зазначено жодних норм чинного законодавства, якими встановлено механізм обов`язкового досудового врегулювання спору між військовозобов`язаним і територіальним центром комплектування та соціальної підтримки щодо виключення військовозобов`язаного з військового обліку. Відтак, посилання у поданій заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду на положення частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України є безпідставними, такі норми не підлягають застосуванню у цих відносинах.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що зі змісту доводів, наведених позивачем у заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду, не вбачається обставин, які були б пов`язані з дійсними істотними труднощами та наявністю перешкод об`єктивного і непереборного характеру, які б унеможливили або значно утруднили можливість реалізації ОСОБА_1 особисто або в порядку представництва права на судовий захист у строк, установлений процесуальним законом для звернення до адміністративного суду.

Не звернення до суду з адміністративним позовом через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.

Згідно пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачеві.

Керуючись статтями 122, 123, 169, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Визнати неповажними причини пропуску строку звернення до суду з позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

2. Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії повернути позивачу.

3. Роз`яснити, що відповідно до частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання. Апеляційну скаргу на дану ухвалу може бути подано до Сьомого апеляційного адміністративного суд протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя О.П. Лелюк