Справа № 260/702/24
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2024-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/702/24 пров. № А/857/11552/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Судової - Хомюк Н.М., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Хомин Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року про відмову у відкритті провадження, прийняту суддею Маєцькою Н.Д. у м. Ужгороді, у справі за позовом ОСОБА_1 до Ужгородського відділу Державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Державної митної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

ОСОБА_1 (позивач) звернулася до суду з позовом до Ужгородського відділу Державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ДВС, відповідач), Державної митної служби України (ДМС), третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_2 , в якому просила визнати протиправним рішення ДВС, викладене у його листі від 22.01.2024 № НОМЕР_3-10 про відмову в поверненні громадянці Угорщини ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) належного їй транспортного засобу «Mercedes-Benz» моделі «GL 450 4 МАТІС», реєстр. н/з Угорщини НОМЕР_2, VIN - НОМЕР_1 ; зняти всі арешти з транспортного засобу «Mercedes-Benz» моделі «GL 450 4 МАТІС», реєстр. н/з Угорщини НОМЕР_2, VIN - НОМЕР_1 , накладені державним виконавцем ДВС у виконавчому провадженні № НОМЕР_3; зобов`язати ДВС та Закарпатську митницю повернути громадянці Угорщини ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) належний їй транспортний засіб «Mercedes-Benz» моделі «GL 450 4 МАТІС», реєстр. н/з Угорщини НОМЕР_2, VIN - НОМЕР_1 .

Ухвалою судді Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 відмовлено у відкритті провадження.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що спір виник у зв`язку з тим, що 28 листопада 2023 державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна боржника - ОСОБА_2 , а саме транспортного засобу марки «Mercedes-Benz» моделі «GL 450 4 МАТІС», реєстр. н/з Угорщини НОМЕР_2.

Разом з тим, позивач зазначає, що саме вона, а не боржник у виконавчому провадження, є одноосібним власником вказаного транспортного засобу, що підтверджується відповідними документами.

Зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках виключно на підставі рішення суду.

Як вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 у справі №340/25/19, для визначення юрисдикції таких спорів необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Суд вважає, що вказаний спір не є публічно-правовим, а стосується захисту цивільних прав позивача щодо рухомого майна, яке обтяжене арештом, тож цей спір з приводу визнання права власності та зобов`язання зняти арешт з рухомого майна не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відтак, у разі якщо позивач бажає захистити свої саме приватноправові інтереси та вирішити питання про зняття арешту з належного їй рухомого майна, бажаючи в подальшому користуватись таким майном у відповідності до приписів Цивільного кодексу України, то вказане питання повинно вирішуватись в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржує рішення відділу ДВС у виконавчому провадженні НОМЕР_3, відкритому щодо ОСОБА_2 про стягнення з останнього на користь Закарпатської митниці грошових коштів.

Враховуючи норми ч.1 ст. 287 КАС та ч.2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, у разі оскарження дій приватного, державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби особою, яка не є стороною виконавчого провадження.

Накладення арешту на транспортний засіб та його утримання має місце саме внаслідок реалізації відповідачами своїх владних управлінських функцій.

Просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

20 серпня 2024 від представника позивача ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи без участі ОСОБА_1 та її представника.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 28 листопада 2023 державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна боржника - ОСОБА_2 , а саме транспортного засобу марки «Mercedes-Benz» моделі «GL 450 4 МАТІС», реєстр. н/з Угорщини НОМЕР_2.

03 січня 2024 позивач звернулася до Ужгородського відділу Державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області (ДВС) із заявою, в якій просила, зокрема, повернути їй автомобіль марки «Mercedes-Benz» моделі «GL 450 4 МАТІС», реєстр. н/з Угорщини НОМЕР_2 та зняти всі арешти, які були накладені на вказаний автомобіль.

Листом від 22.01.2024 ДВС повідомило позивача, що боржником згідно АСВП № НОМЕР_3 є Гал Федір Франтішекович, однак заява надійшла від ОСОБА_1 , яка не є стороною виконавчого провадження, а тому не наділена всім обсягом прав, визначених ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження». Одночасно роз`яснено позивачу, що відповідно до приписів ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Позивач вважаючи, що арешт на належне їй майно накладено неправомірно і порушує її право власності, звернулась до суду.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначенням пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАС адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 у справі №823/811/1.

Положеннями частини першої статті 287 КАС визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З аналізу зазначених норм вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 у справі № 340/25/19 27.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Апеляційний суд зазначає, що для визначення юрисдикції цього спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) викладено висновок, що «боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України».

Так, підставою цього позову стала наявність арешту, накладеного на рухоме майно транспортний засіб у виконавчому провадженні, що відкрито відносно ОСОБА_2 , що перешкоджає, як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачу вільно користуватися та розпоряджатися таким майном. Позивач не надала доказів того, що вона є/була стороною виконавчого провадження, у якому накладений арешт на цей автомобіль.

Суд першої інстанції, з чим погоджується апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що вказаний спір не є публічно-правовим і не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, а має приватно-правовий характер, оскільки стосується захисту цивільних прав позивача щодо рухомого майна, яке обтяжене арештом, позивачка не є стороною виконавчого провадження, тож цей спір з приводу визнання права власності та зобов`язання зняти арешт з рухомого майна не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Щодо покликання позивачки в апеляційній скарзі на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 815/2255/16, від 27 березня 2019 у справі № 8236/359/18 та від 05 червня 2019 у справі № 676/50181/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 25 серпня 2021 у справі № 760/16859/19, то апеляційний суд не приймає такі до уваги, оскільки у вказаній категорії справ досліджувалися правовідносини в рамках Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV, тобто в попередній редакції.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі №260/702/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Н. М. Судова-Хомюк
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 26.08.2024.