Справа № 360/331/24
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2024 року справа №360/331/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року (повне судове рішення складено 22 травня 2024 року у м. Дніпро) у справі № 360/331/24 (суддя в І інстанції Борзаниця С.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

04 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - Управління) з такими вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період з 13.01.2022 по 30.04.2023;

- зобов`язати Управління виплатити ОСОБА_1 заборгованість по виплаті пенсії за період з 13.01.2022 по 30.04.2023 з нарахуванням компенсації втрати частини доходів згідно із законом.

В обґрунтування вимог зазначено, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 16.09.2022 по справі 360/1585/22, зміненим постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2023, визнано протиправним та скасовано рішення Головного Управління Пенсійного Фонду України у Київській області №98 від 31.03.2022 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до його заяви від 16.03.2022; зобов`язано Головне Управління Пенсійного Фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах від 16.03.2022, зарахувавши до пільгового підземного стажу ОСОБА_1 за Списком №1 періоди його роботи: з 06.05.1993 по 21.06.1993, з 22.06.1993 по 25.04.1994, з 26.04.1994 по 25.05.1996, з 10.12.1998 по 26.10.1999, з 02.02.2009 по 03.11.2009, з 11.11.2009 по 04.10.2010, з 13.10.2010 31.10.2010, з 01.11.2010 по 15.12.2014.

На виконання рішень суду позивач отримує поточну пенсію з 01.05.2023, але за період з 13.01.2022 по 30.04.2023 пенсію не отримав.

На запити 27.10.2023 позивач отримав відповідь, згідно якої повідомлено, що на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16.09.2022 по справі 360/1585/22 йому призначена пенсія за віком на пільгових умовах відповідно пункту 3 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 13.01.2022 та нараховано доплату за період з 13.01.2022 по 30.04.2023.

Пенсія з 01.05.2023 перераховується на поточний рахунок, відкритий в банківській установі.

Суми пенсійних виплат за період з 13.01.2022 по 30.04.2023 обліковуються в Головному управлінні Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області та їх виплата буде проводитись згідно Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1058-IV) від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території після надходження відповідного фінансування.

Позивач зазначав, що його вини у невиплаті пенсії та її не отриманні за період з 13.01.2022 по 30.04.2023 немає.

Крім того, як постанова Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637, так і Порядок № 1165 не мають ніякого відношення до позивача, оскільки вони регулюють правовідносини відносно сум пенсій, які не виплачені за період до місяця їх відновлення, а у випадку позивача пенсія була призначена вперше та її виплата не призупинялася та, відповідно, не відновлювалася.

У зв`язку з цим відповідачем протиправно, без будь-яких правових підстав відносно позивача були застосовані положення постанови КМУ від 05.11.2014 № 637 і Порядку № 1165 та безпідставно не виплачена сума пенсії за період з 13.01.2022 по 30.04.2023.

Позивач вважав, що зазначені дії та бездіяльність відповідача порушують його право на пенсійне забезпечення, віднесене Конституцією України до одного з найважливіших особистих прав людини.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період з 13.01.2022 по 30.04.2023.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 заборгованість з пенсії за період з 13.01.2022 по 30.04.2023 з нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16.09.2022 по справі № 360/1585/22 Позивачу призначено пенсію за віком на пільгових умовах відповідно пункту 3 статті 114 Закону № 1058-IV з 13.01.2022 та нараховано доплату пенсії за період з 13.01.2022 по 30.04.2023. Пенсія з 01.05.2023 перераховується на поточний рахунок, відкритий в банківській установі.

Звертає увагу, що суми пенсійних виплат, що не виплачені позивачу за період з 13.01.2022 по 30.04.2023 Дніпропетровській області та їх виплата буде проводитись після надходження відповідного фінансування.

Грошові кошти у вигляді нарахованого боргу по пенсії, які належать ОСОБА_1 , не є власністю Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та не знаходяться на його рахунках.

Також апелянт зазначив, що згідно з частиною другою статті 19 Конституції України інші органи державної влади, в тому числі судові, не можуть перебирати на себе повноваження та здійснювати функції державних органів. Верховний Суд України у ряді судових рішень неодноразово вказував на те, що суди не вправі підміняти собою органи державної влади з питань їх компетенції.

Щодо позовних вимог в частині компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» апелянт зазначає, що Закон № 2050-ІІІ пов`язує нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів з виплатою основною суми доходу. Отже, наперед нарахувати суму компенсації втрати частини доходів не видається можливим.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) є пенсіонером та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області як отримувач пенсії за віком на пільгових умовах відповідно пункту 3 статті 114 Закону № 1058-IV.

Позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджено довідкою від 05.12.2017 №1217-429125.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 16.09.2022 у справі № 360/1585/22, зміненим постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2023, визнане протиправним та скасоване рішення Головного Управління Пенсійного Фонду України у Київській області № 98 від 31.03.2022 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до його заяви від 16.03.2022; зобов`язано Головне Управління Пенсійного Фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах від 16.03.2022, зарахувавши до пільгового підземного стажу ОСОБА_1 за Списком №1 періоди його роботи: з 06.05.1993 по 21.06.1993, з 22.06.1993 по 25.04.1994, з 26.04.1994 по 25.05.1996, з 10.12.1998 по 26.10.1999, з 02.02.2009 по 03.11.2009, з 11.11.2009 по 04.10.2010, з 13.10.2010 31.10.2010, з 01.11.2010 по 15.12.2014.

На виконання зазначених судових рішень відповідачем призначено позивачу пенсію з 13.01.2023, що підтверджується розпорядженням про призначення пенсії від 24.03.2023.

Листом відповідача від 27.10.2023, наданим на звернення позивача № ВЕБ-04001-Ф-С-23-229631 від 29.09.2023 та № ВЕБ-04001-Ф-С-23-250124 від 19.10.2023, повідомлено, що суми пенсійних виплат за період з 13.01.2022 по 30.04.2023 обліковуються в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та їх виплата буде проводитись згідно Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 № 1165.

Надаючи правову оцінку вказаним правовідносинам, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII (далі Закон № 1706-VII) закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до статті 1 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно зі статтею 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (частина друга статті 7 Закону № 1706-VII).

Статтею 14 Закону № 1706-VII передбачено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно із частиною першою статі 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Судами встановлено, що відповідач фактично визнає ту обставину, що пенсійні кошти за спірний період нараховані та обліковані в органі Пенсійного фонду як заборгованість по виплаті пенсії, однак наполягає на тому, що виплату таких коштів буде здійснено відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 № 1165.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законам України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Постановою КМУ від 10.11.2021 № 1165 затверджено Порядок виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території (далі Порядок № 1165).

Згідно абзацу 2 пункту 1 цього Порядку пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання рішень суду, що набрали законної сили, проводяться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік.

Пунктом 4 Порядку № 1165 передбачено, що пенсійні виплати за минулий період згідно з цим Порядком проводяться щомісяця отримувачам, яких включено до переліку станом на 1 січня відповідного року. На забезпечення пенсійних виплат за минулий період щомісяця спрямовується частина бюджетних призначень, передбачених абзацом другим пункту 1 цього Порядку, відповідно до бюджетного розпису.

Розмір пенсійної виплати за минулий період отримувачам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, визначається в сумі, що відповідає розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому здійснюється пенсійна виплата за минулий період, але не може бути більшим від належної до виплати отримувачу суми, що обліковується в переліку отримувачів.

У разі недостатності бюджетних призначень для забезпечення пенсійної виплати за минулий період у розмірі, передбаченому абзацом другим цього пункту, виплата проводиться в сумі, що визначається пропорційно виділеним на пенсійні виплати за минулий період бюджетним призначенням, але не більшій належної до виплати суми, що обліковується в переліку отримувачів.

Отже, Порядок № 1165 визначає додаткові умови виплати внутрішньо переміщеним особам пенсій за минулий період, що не передбачені Конституцією України та Законом № 1058.

Конституційний Суд України у Рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

У преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Таким чином, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судами враховано, що Верховною Радою України не приймались зміни до Закону № 1058-IV з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Відтак посилання відповідача на те, що пенсія позивачу буде виплачена на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, прямо суперечить статті 46 Закону № 1058-IV та свідчить про застосування до позивача як до внутрішньо переміщеної особи дискримінаційного підходу порівняно з іншими пенсіонерами, в той час коли наявний єдиний механізм виплати пенсій громадянам України за минулий час, визначений Законом № 1058-IV.

Оскільки неотримання нарахованої суми пенсії, на підставі рішення суду, вчинено з вини органу Пенсійного фонду України, то заборгованість з пенсії за період з 13.01.2022 по 30.04.2023 має бути виплачена із застосуванням механізму, передбаченого безпосередньо статтею 46 Закону № 1058-IV, а не механізму, визначеного Порядком № 1165.

Крім того, Порядком № 1165 визначено процедуру виплати пенсій, не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, тобто за період призупинення виплати пенсії, а у випадку позивача пенсія була призначена вперше та її виплата не призупинялася та, відповідно, не відновлювалася.

Тобто, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення саме статті 46 Закону № 1058-IV.

Таким чином, застосування відповідачем до спірних правовідносин механізму виплати суми неотриманої, але нарахованої пенсії, визначеного Порядком № 1165, є протиправним.

Відповідачем законність оскаржуваних дій не доведена, а його доводи з приводу спірних правовідносин слід відхилити з вищенаведених мотивів.

Щодо доводів апелянта про дискреційність повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 13.02.2018 у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справа № 461/2579/17, від 20.03.2018 у справі № 820/4554/17, від 03.04.2018 у справі № 569/16681/16-а та від 12.04.2018 справа № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі "Брайєн проти Об`єднаного Королівства" (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі "Путтер проти Болгарії" (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційними повноваженнями є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Однак, у цій справі відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки судом встановлено, що відповідач за конкретних фактичних обставин відповідно до діючого законодавства повинен був діяти на підставі виключно Закону № 1058-IV, а Порядок № 1165 до спірних правовідносин зовсім не підлягає застосуванню. Тобто, за спірних правовідносин у відповідача були відсутні альтернативні законодавчо визначені способи вчинення дій стосовно виплати пенсії позивачу за минулий період, що вказує на обов`язок відповідача діяти лише на підставі Закону №1058-IV, який передбачає обов`язкову виплату сум пенсії.

Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За положенням пункту 4 частини другої статті 245 КАС України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з пункту 4 частини другої статті 245 КАС України.

Разом із тим, колегія суддів не погоджується з судом першої інстанції, який дійшов висновку, що позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, оскільки у розумінні Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III (далі - Закон № 2050-ІІІ) пенсія є доходом громадянина, вона не носить разового характеру навіть у випадку її присудження за рішенням суду, і порушення строків її виплати означає втрату громадянином частини свого доходу, і нарахування та виплата пенсії позивачу відбулись на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16.09.2022 по справі 360/1585/22, а несвоєчасне нарахування і виплата таких сум відбулись саме з вини органу, що призначає і виплачує пенсію.

Дійшовши таких висновки, суд першої інстанції посилався на правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 14 травня 2019 року по справі № 804/2994/18.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 1 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Стаття 2 Закону № 2050-III визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі статтею 4 цього Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ Кабінет Міністрів України прийняв Постанову від 21.02.2001 № 159, якою затвердив Порядок № 159.

Пунктами 2, 3 вказаного Порядку передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:

- пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат);

- соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);

- стипендії;

- заробітна плата (грошове забезпечення).

Згідно з пунктом 4 цього Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Зміст зазначених норм права дає підстави дійти висновку, що основними умовами для виплати суми компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та виплата нарахованих доходів. Виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 16.04.2020 у справі № 200/11292/19-а, від 24.01.2023 у справі № 200/10176/19-а, від 20.04.2023 у справі № 200/11746/19-а, від 18.05.2023 у справі № 200/14129/19-а, від 07.06.2023 у справі № 200/299/21-а, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Отже, враховуючи, що належна позивачу сума пенсії є невиплаченою, колегія суддів дійшла висновку, що заявлені позовні вимоги позивача щодо компенсації відповідно до вимог статті 6 Закону № 2050-ІІІ є передчасними, тому в цій частині позов не підлягає задоволенню.

Зазначене зумовлює скасування рішення суду в цій частині.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до викладеного, у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального прав, суд дійшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду частково.

Витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані зі сплатою судового збору (за подання апеляційної скарги), за діючим процесуальним законодавством відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року у справі № 360/331/24 скасувати частково.

В абзаці 3 рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року у справі № 360/331/24 виключити слова «з нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а в задоволенні таких позовних вимог - відмовити.

У іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року у справі № 360/331/24 залишити без змін.

Повне судове рішення 22 серпня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук