Справа № 260/16/24
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2024-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/16/24 пров. № А/857/11905/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 березня 2024 року (головуючий суддя Микуляк П.П., м.Ужгород) у справі №260/16/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

02.01.2024 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ), в якому просив: визнати протиправною відмову Житлової комісії Військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 прикордонного загону) Державної прикордонної служби України, в реалізації права ОСОБА_1 на житлову пільгу - виключення з числа службових квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати Житлову комісію військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України), звернутися до Ужгородської міської ради з клопотанням про виключення квартири за адресою: АДРЕСА_1 з числа службових.

Позов обґрунтовує тим, що з 12.06.2004 позивач був переведений на службу з НОМЕР_3 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ) на посаду першого заступника начальника загону, що підтверджується Витягом із послужного списку. Вказує, що 27.01.2005 року подав рапорт на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про зарахування на квартирний облік, як безквартирного, для отримання жилої площі в АДРЕСА_2 , склад сім`ї 4 особи. Крім того, 02.09.2005 позивач подав рапорт на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про вирішення питання щодо надання ОСОБА_1 та членам сім`ї житла за місцем проходження служби, виходячи із наявного житлового фонду. Вказаний рапорт був підписаний начальником прикордонного загону 03.09.2005. Згідно довідки від 01.02.2005р. №208 виданої Волинським обласним бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не зареєстровано на праві власності нерухоме майно (квартира, житловий будинок) за адресою: АДРЕСА_3 . В подальшому, Протоколом №1 спільного засідання командування та житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25 січня 2005 року ОСОБА_1 (склад сім`ї 4 особи) надано службову трьох кімнатну квартиру АДРЕСА_4 . Зазначає, що 07.09.2005р. Виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Ужгорода видано Ордер за №001264 серії CЛ на право зайняття квартири АДРЕСА_4 . У довідці від 27.09.2022р. за № 702/200 , виданої військовою частиною НОМЕР_2 Державної прикордонної служби України про забезпечення житлом зазначено, що ОСОБА_1 у період проходження служби в НОМЕР_1 прикордонному загоні з 30.06.2004 року по 05.12.2005 року забезпечувався службовою житловою площею. У відповіді на запит адвоката від 20.09.2023 року НОМЕР_1 прикордонний загін ДПС України повідомляє, що ОСОБА_1 під час служби в прикордонному загоні на квартирному обліку не перебував. Однак надати адвокату витяги з протоколів житлової комісії про зарахування та виключення з квартирного обліку ОСОБА_1 надати неможливо у зв`язку з їх відсутністю. Разом з тим, 09.10.2023 року позивачем було направлено клопотання начальнику військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) та голові житлової комісії військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) про виключення з числа службового житла трьох кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що 13 листопада 2023 року за результатами розгляду клопотання , відповідно до п.3 Постанови КМУ №1081 від 03.08.2006 року «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» та п.2 розділу І Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 18 січня 2021 року №26, прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 у порушенні клопотання перед Адміністрацією Держприкордонслужби України у зв`язку з отриманням позивачем та членами його сім`ї житлової площі для постійного проживання за адресою: АДРЕСА_3 , житловою площею 55,7 кв.м. (відповідно до довідки про отримання постійної житлової площі в ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_4 №20 від 30.01.2023 року). Під час проходження військової служби у в/ч НОМЕР_4 забезпечувався постійною чотирьох кімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_3 , на склад сім`ї із 5 (п`яти) осіб. Житлова справа ОСОБА_1 була направлена до Луцької міської ради для затвердження рішення гарнізонної житлової комісії військової частини НОМЕР_4 про надання житлової площі на засіданні виконавчого комітету Луцької міської ради (рішення від 30.08.2002 №327). Статус службова зазначеній квартирі не надавався. Позивач вказує, що інформації щодо здійснення приватизації житла ОСОБА_1 під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_4 немає. За адресою в/ч НОМЕР_4 ( АДРЕСА_5 ) приватизацію житла не здійснював. Право приватної власності на квартиру в АДРЕСА_3 набула ОСОБА_5 , на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Луцькою міською радою 11.02.2005 року №663 від 18.02.2005 року. Позивач вважає, що він не мав змоги здійснити приватизацію виділеного житла, оскільки з 04.03.2003 був переведений на службу з в/ч НОМЕР_4 НОМЕР_3 прикордонний Волинський загін) до ІНФОРМАЦІЯ_4 ( наказ ПІ 1 № 33 від 04.03.2003), де був зареєстрований по місцю несення служби.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 березня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що ним виконані всі умови Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України та членів їх сімей жилими приміщеннями, зокрема на цей час позивач має календарну вислугу більше 20 років. Вважає, що ним не використано право на приватизацію житла, а матір дружини ОСОБА_5 з 2003 року не була членом його сім`ї, враховуючи законодавче обгрунтування та поняття «член сім`ї». Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

11.06.2024 відповідачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що зняття статусу «службова» з квартири за адресою: АДРЕСА_1 приведе до отримання вдруге позивачем та членами його сім`ї житла від Держприкордонслужби України, що поряд з іншими порушеннями, буде недопустимо по відношенню до тих військовослужбовців, які не отримали жодної житлової площі та приведе до порушення їхніх конституційних прав, зокрема передбачених ст. 24 Конституції України, якою визначено що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Відповідно до Витягу з протоколу №42 від 4 липня 2002 року засідання гарнізонної житлової комісії м. Луцьк, за результатами засідання житлової комісії було розподілено - 4-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_6 (загальна площа 99,9 м. кв., житлова 55,7 м. кв.) майору ОСОБА_1 з сім`єю із 5-ти чоловік: Майор ОСОБА_1 ; Дружина: ОСОБА_2 ; Дочка: ОСОБА_3 ; Син: ОСОБА_4 ; Мати дружини: ОСОБА_5 .

З 12.06.2004 позивач був переведений на службу з ІНФОРМАЦІЯ_5 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ) на посаду першого заступника начальника загону.

27.01.2005 року позивачем було подано рапорт на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про зарахування майора ОСОБА_1 на квартирний облік, як безквартирного, для отримання житлової площі в місті Чоп, склад сім`ї 4 особи, та в подальшому позивача зараховано на квартирний облік.

02.09.2005 позивач подав рапорт на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про вирішення питання щодо надання ОСОБА_1 та членам сім`ї житла за місцем проходження служби, виходячи із наявного житлового фонду. Вказаний рапорт був підписаний начальником прикордонного загону 03.09.2005.

Згідно довідки від 01.02.2005 №208 виданої Волинським обласним бюро технічної інвентаризації про те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за ними не зареєстровано на праві власності нерухоме майно (квартира, житловий будинок) за адресою: АДРЕСА_3 .

В подальшому, Протоколом №1 спільного засідання командування та житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25 січня 2005 року ОСОБА_1 (склад сім`ї 4 особи) надано службову трьох кімнатну квартиру АДРЕСА_4 .

07.09.2005р. Виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Ужгорода мені видано Ордер за №001264 серії CЛ на право зайняття квартири АДРЕСА_4 .

09 жовтня 2023 року на адресу НОМЕР_1 прикордонного загону надійшло клопотання ОСОБА_1 про виключення з числа службового житла трьох кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

13 листопада 2023 року за результатами засідання Житлової комісії прикордонного загону членами комісії було прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 у порушенні клопотання перед Адміністрацією Держприкордонслужби України про зняття статусу службового із житла, у зв`язку з отриманням позивачем та членами його сім`ї житлової площі для постійного проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся в суд першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач дійшов до вірного висновку про відсутність законних підстав на повторне забезпечення постійним житлом з державного житлового фонду позивача, так як такий отримав житло.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Спірні правовідносин регулюються Житловим кодексом України (ЖК України), Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (Закон №2011-XII), Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081 (Порядок №1081) та Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року №380 (Інструкція №380).

Відповідно до ч.1 ст.9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Згідно з ст.43 ЖК України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

Відповідно до ст.48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому, враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки.

Закон №2011-ХІІ відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Колегія суддів вказує, що згідно зі ст.1-2 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до ст.9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Питання щодо забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями врегульоване положеннями ст.12 Закону №2011-ХІІ.

Пунктом 1 ст.12 Закону №2011-ХІІ визначено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті (абзац четвертий пункту 1 статті 12 Закону №2011-ХІІ).

Абзацом 1 п.9 ст.12 Закону №2011-ХІІ встановлено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас за станом здоров`я або якщо вони на час звільнення мають вислугу військової служби не менше 20 років, або у відставку, а також у зв`язку зі скороченням штатів чи проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості їх використання на військовій службі, залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки і відповідних квартирно-експлуатаційних органах та користуються правом позачергового одержання житла. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Військовослужбовці, які набули право на пенсію відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, залишаються на такому обліку та користуються правом позачергового одержання житла.

Отже, зазначеними нормами Закону №2011-ХІІ держава взяла на себе обов`язок забезпечення військовослужбовців (військовослужбовців запасу) жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення, на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, тобто один раз протягом усього часу проходження військової служби.

Відповідно ст.12 Закону №2011-ХІІ Кабінет Міністрів України затвердив Порядок №1081, який визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, розвідувальних органів, посади в яких комплектуються військово-службовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (військові частини) після звільнення (військовослужбовці) та членів їх сімей.

Відповідно до п.3 Порядку №1081 військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла. Житлові приміщення надаються військовослужбовцям у межах норм, встановлених законодавством..

Пункт 22 Порядку №1081 встановлює, що облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов (облік), ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах.

Пункт 30 Порядку №1081 передбачає випадки, коли військовослужбовці знімаються з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а саме у разі: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; 2) засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; 3) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; 4) подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; 5) в інших випадках, передбачених законодавством.

З метою вдосконалення забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року №380 затверджено Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями.

Згідно з п.2, 4, 5 розділу І Інструкції №380 забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями від Міністерства оборони України здійснюється за рахунок: новозбудованого, вивільненого або придбаного житла; надання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення (за згодою військовослужбовця); переобладнання нежилих приміщень фонду Міноборони у жилі (крім приміщень, розташованих на територіях, які використовуються за призначенням військовими частинами). Військовослужбовцям, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, та які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються житлові приміщення для постійного проживання або за їх бажанням виплачується грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Житлові приміщення для постійного проживання та грошова компенсація за належне для отримання жиле приміщення надаються один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла. Військовослужбовці мають право здати отримане за рахунок Міноборони постійне житло або рівнозначне житло, яке відповідає санітарно-технічним вимогам, у населених пунктах, регіонах, в яких воно було отримане, та за умови потреби Міноборони в такому житлі із подальшим правом на забезпечення житлом від Міноборони у встановленому законодавством порядку.

За приписами пунктів 1, 2 розділу VІ Інструкції №380 житловими приміщеннями для постійного проживання забезпечуються військовослужбовці та члени їх сімей, які відповідно до вимог статті 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей набули права та не забезпечувалися постійним житлом протягом усього часу проходження військової служби і мають календарну вислугу на військовій службі 20 років і більше, зареєстровані в населеному пункті дислокації військової частини, в якій військовослужбовець проходить службу та перебуває на відповідному обліку. Військовослужбовці та члени їх сімей визнаються такими, що потребують поліпшення житлових умов, відповідно до статті 34 Житлового кодексу Української УРСР. Потребуючими поліпшення житлових умов також визнаються: військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають в одній квартирі по дві і більше сім`ї незалежно від родинних відносин, та особи різної статі старші за 9 років, крім подружжя (у тому числі, якщо займане ними жиле приміщення складається більш як з однієї кімнати); військовослужбовці з числа осіб з інвалідністю внаслідок війни, визначених у пунктах 11, 12 частини другої статті 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, та члени їх сімей; члени сімей загиблих, визначені абзацами шостим та восьмим пункту 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту; військовослужбовці та члени їх сімей, які були забезпечені житловими приміщеннями на територіях, на яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження,- із урахуванням вимог законодавства України щодо тимчасово окупованих територій.

Як встановлено з матеріалів справи, а саме із витягу з протоколу №42 від 4 липня 2002 року засідання гарнізонної житлової комісії м. Луцьк, за результатами засідання житлової комісії було розподілено - 4-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_6 (загальна площа 99,9 м. кв., житлова 55,7 м. кв.) майору ОСОБА_1 з сім`єю із 5-ти чоловік: Майор ОСОБА_1 ; Дружина: ОСОБА_2 ; Дочка: ОСОБА_3 ; Син: ОСОБА_4 ; Мати дружини: ОСОБА_5 .

Колегія суддів звертає увагу, що мати дружини - ОСОБА_5 , зазначена як член сім`ї позивача. Крім того, в матеріалах справи наявне свідоцтво Волинського обласного БТІ про право власності на житло від 11.02.2005 року, з якого вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , яка була виділена ОСОБА_1 , належить громадянці ОСОБА_5 , матері жінки позивача, що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Відтак, із наведеного вбачається, що позивача забезпечено житловими приміщенням від Міністерства оборони України, яке в подальшому було приватизоване членом сім`ї матір`ю дружини ОСОБА_5 .

Аналізуючи наведене, апеляційний суд вважає, що відповідач дійшов до вірного висновку про відсутність законних підстав на повторне забезпечення постійним житлом з державного житлового фонду позивача, так як такий отримав житло.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 березня 2024 року у справі № 260/16/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний