Справа № 480/11220/23
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2024-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 р. Справа № 480/11220/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Жигилія С.П. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Сумської обласної прокуратури на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.01.2024, головуючий суддя І інстанції: О.О. Осіпова, м. Суми, по справі № 480/11220/23

за позовом ОСОБА_1

до Сумської обласної прокуратури

про стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Сумської обласної прокуратури (далі відповідач) про стягнення середнього заробітку, в якій просила суд:

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.05.2022 у справі № 480/12353/21 за період з 26.05.2022 до 10.04.2023 у сумі 73 142,50 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16 січня 2024 року у справі № 480/11220/23 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку.

Стягнуто з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, починаючи з 26.05.2022 до 09.04.2023 (включно) у розмірі 72821 (сімдесят дві тисячі вісімсот двадцять одну) грн. 60 коп. з відрахуванням від суми середнього заробітку суми обов`язкових податків, зборів, платежів.

У задоволенні інших вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив його скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що процес поновлення на роботі працівника здійснюється за принципом диспозитивності (наявності волевиявлення особи), в той час як за матеріалами даної справи позивачем не надано до суду доказів відмови роботодавця виконувати рішення суду у справі №480/12353/21 та не наведено фактів, які б свідчили про наявність умислу відповідача, спрямованого на затримку виконання відповідного судового рішення. Окрім того, відповідач наполягає на тому, що рішення суду у справі №480/12353/21 вже є нечинним (скасованим), а відтак воно не породжується жодних правових наслідків та не тягне за собою відповідальність роботодавця за статтею 236 КЗпП.

Водночас, відповідач посилався на порушення позивачем місячного строку, визначеного статтею 122 КАС України, для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, з огляду на те, що з 19.07.2022 набрали чинності зміни до КЗпП України, внесені на підставі Закону України №2352-ІХ. У зв`язку з цим, на думку відповідача, позивач за період з 19.07.2022 по 10.04.2023, звернулась до суду з порушенням строку для звернення до суду з відповідним позовом.

Не погоджуючи із доводами апеляційної скарги позивачем подано до суду апеляційної інстанції письмовий відзив, в якому вона просила залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до пунктів 1 та 3 частини першої статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, а також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що справа судом розглянута за правилами спрощеного провадження, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, який відноситься до незначної складності, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про розгляд справ за участі представника відповідача та вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 25 червня 2019 року до 22 жовтня 2021 року безперервно проходила службу на прокурорській посаді в органах прокуратури Сумської області.

Наказом керівника Сумської обласної прокуратури №408к від 19.10.2021 її було звільнено з посади прокурора Сумської місцевої прокуратури на підставі п. п. 2 п. 19 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 113 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» у зв`язку з наявністю рішення 15 кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №164 від 13.09.2021 «Про неуспішне проходження прокурором атестації» (далі - Комісія).

Вважаючи, вказане рішення кадрової комісії №164 від 13.09.2021, так само як і наказ керівника Сумської обласної прокуратури № 408к від 19.10.2021 про звільнення, прийнятий на його підставі, протиправними та такими, що підлягають скасуванню, ОСОБА_1 звернулася до Сумського окружного адміністративного суду із позовом.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25.05.2022 у справі №480/12353/21 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, П`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Сумської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування наказу та рішення, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визнано протиправними та скасовано рішення П`ятнадцятої кадрової комісії від 13.09.2021 №164 «Про неуспішне проходження прокурором атестації» та наказ керівника Сумської обласної прокуратури від 19.10.2021 № 408к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Конотопської місцевої прокуратури Сумської області, поновлено позивача на цій посаді, стягнуто на його користь з Сумської обласної прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 47 478,40 грн.

Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 6 897,20 грн.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.04.2023 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора, Сумської обласної прокуратури задоволено, скасовано рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.05.2022 у справі № 480/12353/21 з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову повністю.

Разом з тим, з 25.05.2022 до 10.04.2023 позивача на посаді не поновлено, заробітна плата не виплачувалась, тобто фактично рішення суду від 25.05.2022 у справі №480/12353/21 не було виконано.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що затримка виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25 травня 2022 року у справі №480/12353/21 про поновлення позивача на роботі, складала період з 26.05.2022 до 09.04.2023 (включно), в той час як законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Такий обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду. Виходячи з викладеного, суд першої інстанції прийшов до висновку, що сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 26.05.2022 до 09.04.2023 (включно) становить 72821 грн 60 коп (320,80 грн х 227 днів) та має бути стягнута із Сумської обласної прокуратури на користь позивача.

Колегія суддів частково не погоджується з приведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частина перша статті 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Принцип обов`язковості судових рішень в адміністративному судочинстві було закріплено у статті 14 КАС України, відповідно до частини першої якої судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

За приписами частин другої, третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Указана норма кореспондує з положенням статті 370 КАС України, згідно з якою судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (зокрема, статтею 236 КЗпП України).

За правилами частин першої та восьмої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) (у редакції, чинній на час постановлення судового рішення про поновлення на посаді) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Аналогічне правило щодо негайного виконання рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби також закріплене в пункті 3 частини першої статті 371 КАС України.

За умовами статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

З аналізу приведених вище положень вбачається, що прийняття судом відповідного рішення, яким остаточно здійснюється судовий захист прав і законних інтересів суб`єктів адміністративного права є завершальним етапом у розгляді адміністративної справи. Саме цей судовий акт урегульовує публічно-правові спори і забезпечує правову визначеність у певній сфері правовідносин. Обов`язковості судові рішення набувають після набрання ними законної сили, завдяки чому рішення суду є максимально недоторканим, що надає йому рис стабільності, незмінності та остаточності. Водночас складовою принципу обов`язковості судових рішень є також юридичні заходи впливу за їхнє невиконання, різновидом якої є відповідальність, установлена статтею 236 КЗпП України.

Окрім того, аналіз положень статті 236 КЗпП України свідчить про те, що цією нормою закону установлено фінансову санкцію у вигляді виплати середнього заробітку за невиконання рішення про поновлення на роботі через бездіяльність роботодавця. При цьому законодавець, з огляду на імперативний припис щодо негайного виконання судового рішення, установлений статтею 235 КЗпП України і одночасно закріплений у статті 371 КАС України, виходив з того, що будь-яка бездіяльність з боку роботодавця є підставою для здійснення таких виплат незаконно звільненому працівнику, незалежно від причин невиконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі.

Аналогічний правовий висновок приведено у постанові Верховного Суду від 25.07.2024 у справі №360/6493/21.

Як встановлено колегією суддів із матеріалів справи, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25 травня 2022 року у справі №480/12353/21 задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Сумської обласної прокуратури про визнання протиправними рішення, наказу, зобов`язання вчинити дії, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

Визнано протиправним та скасовано рішення П`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 13.09.2021 №164 про неуспішне проходження прокурором Конотопської місцевої прокуратури Сумської області ОСОБА_1 атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки.

Визнано протиправним та скасовано наказ керівника Сумської обласної прокуратури від 19.10.2021 №408к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Конотопської місцевої прокуратури Сумської області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Конотопської місцевої прокуратури Сумської області з 23 жовтня 2021 року.

Стягнуто з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 47478,40 грн.

Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Конотопської місцевої прокуратури Сумської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 6897,20 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Таким чином, з дати постановлення Сумським окружним адміністративним судом від 25 травня 2022 року у справі №480/12353/21 у відповідача виник обов`язок виконати судове рішення, зокрема, в частині поновлення позивача на посаді, оскільки в цій частині рішення суду належало виконати негайно.

При цьому, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25 травня 2022 року у справі №480/12353/21 про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Конотопської місцевої прокуратури Сумської області в порядку, у спосіб та у строк, встановлений судовим рішенням, що підлягало негайному виконанню, відповідач не виконав, що не заперечувалось останнім.

Однак, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.04.2023 задоволено апеляційну скаргу Сумської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25 травня 2022 року у справі №480/12353/21 скасовано, прийнято постанову, якою відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Отже, з урахуванням вимог частини першої статті 325 КАС України, з 10 квітня 2023 року (з дати ухвалення постанови Другого апеляційного адміністративного суду) рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25 травня 2022 року у справі №480/12353/21, зокрема, в частині поновлення позивача на посаді було скасованим.

У зв`язку зі скасуванням рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25 травня 2022 року у справі №480/12353/21, таке судове рішення не створює жодних правових наслідків в скасованій частині про поновлення позивача на посаді, у тому числі й щодо виконання відповідачем такого судового рішення.

Однак, станом на 09.04.2023, рішення суду першої інстанції у справі №480/12353/21 ще не було скасовано та в частині поновлення позивача на роботі не виконано, у зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що період затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі становить відрізок часу з 26.05.2022 до 09.04.2023 (включно).

Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції, у зв`язку з невиконанням рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.05.2022 у справі №480/12353/21 про поновлення позивача на посаді, останній має право на отримання компенсації, установленої статтею 236 КЗпП України.

Між тим, доводи відповідача, які викладено в апеляційній скарзі, про те, що за матеріалами даної справи позивачем не надано доказів відмови роботодавця виконувати рішення суду у справі №480/12353/21, як і наявність відповідного звернення позивача про виконання рішення суду, а також не наведено фактів, які б свідчили про наявність умислу відповідача, спрямованого на затримку виконання відповідного судового рішення, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Так, як було приведено судом касаційної інстанції у постанові Верховного Суду від 24 вересня 2021 року у справі №640/755/19, добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. У таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Між тим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово указував на порушення норм Конвенції, які ЄСПЛ найчастіше виявляв у справах проти України, так як більше ніж половина рішень, винесених Судом у таких справах, стосувалися саме питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за що несуть органи влади України.

Такий стан справ породжував питання відповідальності держави за виконання судового рішення, а тому ЄСПЛ неодноразово повторював, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання.

Відтак, твердження відповідача про відсутність ініціативи зі сторони позивача про її поновлення на посаді і, як наслідок, відсутність умислу відповідача, спрямованого на затримку виконання відповідного судового рішення, колегія суддів вважає безпідставними, адже відповідач, як орган державної виконавчої служби, несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Окрім того, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що рішення суду у справі №480/12353/21 вже є нечинним (скасованим), у зв`язку з чим не породжується жодних правових наслідків та не тягне за собою відповідальність роботодавця за статтею 236 КЗпП, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у випадку затримки виконання рішення про поновлення на роботі факт подальшого скасування цього рішення в апеляційному порядку не позбавляє особу права на отримання середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення та, відповідно, не звільняє роботодавця від обов`язку здійснити таку виплату. Інакше застосування статті 236 КЗпП може атакувати принцип обов`язковості судового рішення та здатне підважити процесуальний інститут звернення рішення суду до негайного виконання.

Приведені висновки є аналогічними, із тим, що приведено Верховним Судом у справах № 420/10861/21 (постанові від 23.10.2023) та №360/6493/21 (постанова від 25.07.2024).

Водночас, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 19.07.2022 по 10.04.2023 звернулась до суду з порушенням строку для звернення до суду з відповідним позовом, з огляду на те, що з 19.07.2022 набрали чинності зміни до КЗпП України, внесені на підставі Закону України №2352-ІХ, колегія суддів вважає обґрунтованими, виходячи з наступного.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виснувала, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Норми КАС України передбачають можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Разом із цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX внесені зміни до норм КЗпП України, які набрали чинності 19.07.2022.

Зокрема, частини перша та друга статті 233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Колегія суддів у даному випадку також зауважує, що перебування особи на публічній службі, є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю.

Окрім того, Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

З огляду на те, що вказаним Рішенням Конституційний Суд України надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України, у редакції до змін, внесених Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, відповідно до якої звернення до суду не обмежувалося будь-яким строком, однак після внесення вказаних змін, у справах про виплату працівнику всіх сум, що належать йому при звільненні, було встановлено тримісячний строк звернення до суду.

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічного правового висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 30 травня 2024 року у справі №280/6009/23.

Повертаючись до встановлених у даній справі обставин, варто зазначити, що в період затримки виконання рішення суду з 26.05.2022 по 09.04.2023 (включно) частина друга статті 233 КЗпП України діяла в декількох редакціях, зокрема:

- в період з 26.05.2022 по 18.07.2022 (включно) - в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком;

- в період з 19.07.2022 по 09.04.2023 (включно) - в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці обмежувався тримісячним строком з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України).

З огляду на приведене, затримка виконання рішення суду мала місце як до набрання чинності змін до КЗпП України на підставі Закону №2352-IX (по 18.07.2022 включно), так і після (тобто починаючи з 19.07.2022), у зв`язку з чим на спірні правовідносини поширюється дія відповідних норм.

Таким чином, оскільки строк звернення позивача до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 26.05.2022 по 18.07.2022 (включно) не обмежувався будь-яким строком, колегія суддів вважає в цій частині вірними висновки суду першої інстанції.

Проте, в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 19.07.2022 по 09.04.2023 (включно), колегія суддів прийшла до висновку про те, що позивач пропустила строк для звернення до суду із вказаною вимогою, виходячи з наступного.

Так, рішення у справі №480/12353/21 про поновлення позивача було ухвалено судом першої інстанції 25.05.2022, тоді як постанова апеляційного суду про скасування вказаного рішення була ухвалена 10.04.2023, а із відповідним позовом ОСОБА_1 звернулась до суду лише 13.10.2023, про свідчить поштовий конверт (а.с.49 том 1).

З приведеного вбачається, що позивач після скасування рішення суду про своє поновлення на посаді лише через шість місяців звертається до суду із вимогами на підставі статті 236 КЗпП України.

Окрім того, колегія суддів також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжувались на строк дії такого карантину.

Карантин через COVID-19 діяв на території України до 30 червня 2023 року та був скасований постановою Кабміну від 27 червня 2023 року №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Проте, навіть у тримісячний строк з дня відміни карантину, у зв`язку з яким продовжувались строки, визначені статтею 233 КЗпП України, позивач до суду не звернулась.

Досліджуючи питання поновлення пропущеного позивачем тримісячного строку для звернення до суду із позовом, ухвалою суду апеляційної інстанції було запропоновано позивачу надати обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом з 30.06.2023 по 17.10.2023, з урахуванням положень статті 233 КЗпП України (в редакції чинній з 19.07.2022) та за умови дії в Україні карантину, який пов`язаний з COVID-19.

На виконання вказаної ухвали позивачем надано пояснення, в якому позивачем зазначено, що вона не вважає, що відповідний строк нею пропущено, оскільки обов`язок виконати рішення суду у позивача виникло до 19.07.2022, у зв`язку з чим жодним строком відповідне право на звернення до суду не було обмежене.

Колегія суддів з такими твердження позивача не погоджується, оскільки обов`язок виконати рішення суду виник у відповідача з дати ухвалення судового рішення про поновлення позивача на посаді та вказаний обов`язок існував після 19.07.2022. Отже правовідносини щодо поновлення позивача на посаді та виплати йому заробітної плати виник між сторонами як до 19.07.2022, так і продовжував існувати після 19.07.2022.

Крім того, відповідні пояснення позивача не містили доводів щодо поважності причин пропуску відповідного строку, у зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає підстав для поновлення такого строку.

Виходячи з приведеного вище, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі №480/12353/21 за період з 26.05.2022 по 18.07.2022 (включно).

Щодо питання обрахунку середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу внаслідок затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про застосування положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Однак, виходячи із висновків за результатами перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за необхідне уточнити розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, який підлягає стягненню за період з 26.05.2022 по 18.07.2022 (включно).

Так, згідно з пунктом 1 Порядку № 100 цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Абзацом першим пункту 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За даними довідки Сумської обласної прокуратури від 14.12.2021 середньоденна заробітна плата позивача складала 320,80 грн.

Як встановлено вище, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі підлягає стягненню за період з 26.05.2022 по 18.07.2022 (включно).

Кількість робочих днів за період з 26.05.2022 до 18.07.2022 (включно) становить 38 робочих днів, врахувавши, що згідно з частиною шостою статті 6 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" у період дії воєнного стану не застосовуються норми, якими встановлені святкові та неробочі дні.

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 26.05.2022 по 18.07.2022 (включно) становить 12 190,40 (320,80 грн х 38 днів), яка відповідно підлягає стягненню на користь позивача.

Інші доводи учасників справи правильність висновків приведених судом апеляційної інстанції не спростовують.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Згідно частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Пунктом 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно пункту 4 частини першої статті 317 КАС України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16 січня 2024 року у справі № 480/11220/23 підлягає частковому скасуванню, зокрема, в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 19.07.2022 по 09.04.2023 (включно) у сумі 60 631 (шістдесят тисяч шістсот тридцять одна) гривень 20 (двадцять) копійок (189 робочих днів х 320,80 грн середньоденна заробітна плата), з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сумської обласної прокуратури - задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.01.2024 по справі № 480/11220/23 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 19.07.2022 по 09.04.2023 (включно) у розмірі 60 631 (шістдесят тисяч шістсот тридцять одна) гривень 20 (двадцять) копійок скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у цій частині адміністративний позов ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 19.07.2022 по 09.04.2023 (включно) залишити без розгляду.

В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16 січня 2024 року у справі № 480/11220/23, зокрема, щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 26.05.2022 по 18.07.2022 (включно) у розмірі 12 190 (дванадцять тисяч сто дев`яносто) гривень 40 (сорок) копійок - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді С.П. Жигилій Л.В. Любчич