Справа № 420/13655/24
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2024-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№ 83)» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 02 травня 2024 року надійшов позов ОСОБА_1 до Державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№ 83)», в якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№ 83)» щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 в день звільнення одноразової грошової допомоги у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 08 календарних років служби;

- зобов`язати державну установу «Південноукраїнська виправна колонія (№ 83)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 08 календарних років служби.

Позиція позивача обґрунтовується наступним

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 з 14 серпня 2010 року проходить службу в органах ДКВС України та з 11 серпня 2020 року його було призначено на посаду старшого інспектора відділу нагляду і безпеки державної установи «Арбузинська виправна колонія (№ 83)» (наказ від 10 серпня 2020 року № 59/ОС). Наказом державної установи «Арбузинська виправна колонія (№ 83)» № 92/ОС ОСОБА_1 з 24 листопада 2020 року переведено на посаду оперуповноваженого оперативного відділу державної установи «Арбузинська виправна колонія (№ 83)». В подальшому наказом державної установи «Арбузинська виправна колонія (№ 83)» № 83/ОС старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 звільнено з органів ДКВС України відповідно до п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» 14 липня 2021 року. Цим же наказом визначено, що вислуга років позивача на день звільнення у календарному обчисленні становить 08 років 08 місяців 13 днів та у пільговому обчисленні 10 років 03 місяці 10 днів. Однак, при звільненні з органів ДКВС України позивачу не було виплачено одноразову грошову допомогу, передбачену ст. ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та п. 10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, затвердженого постановою КМУ від 17 липня 1992 року № 393.

Позиція відповідача обґрунтовується наступним

Відповідач не погоджується з заявленими позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що відповідно до наказу « Про звільнення» Державної установи «Арбузинська виправна колонія» від 14 липня 2021 року № 83/ОС вислуга років ОСОБА_1 становить в календарному обчислені 08 (вісім) років 08 (вісім) місяців 13( тринадцять). Згідно розділу ІІІ п. 1 «Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально - виконавчої служби України» затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5 та пункту 2 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-ХІІ особам які звільняються одноразова грошова допомога виплачується за наявністю календарної вислуги 10 років і більше. А тому підстави для виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення відсутні.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою суду від 07 травня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

27 травня 2024 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (вхід. № ЕС/21289/2).

27 травня 2024 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив (вхід. № ЕС/21401/24).

Станом на 21 серпня 2024 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивача та відповідача, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

ОСОБА_1 з 14 серпня 2010 року проходить службу в органах ДКВС України та з 11 серпня 2020 року його було призначено на посаду старшого інспектора відділу нагляду і безпеки державної установи «Арбузинська виправна колонія (№ 83)» (наказ від 10 серпня 2020 року № 59/ОС).

Наказом державної установи «Арбузинська виправна колонія (№ 83)» № 92/ОС ОСОБА_1 з 24 листопада 2020 року переведено на посаду оперуповноваженого оперативного відділу державної установи «Арбузинська виправна колонія (№ 83)».

В подальшому наказом державної установи «Арбузинська виправна колонія (№ 83)» № 83/ОС старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 звільнено з органів ДКВС України відповідно до п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» 14 липня 2021 року.

Цим же наказом визначено, що вислуга років позивача на день звільнення у календарному обчисленні становить 08 років 08 місяців 13 днів та у пільговому обчисленні 10 років 03 місяці 10 днів.

Однак, при звільненні з органів ДКВС України позивачу не було виплачено одноразову грошову допомогу, передбачену ст. ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та п. 10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, затвердженого постановою КМУ від 17 липня 1992 року № 393.

Відповідно до відкритої інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державну установу «Арбузинська виправна колонія (№ 83)» було перейменовано на державну установу «Південноукраїнська виправна колонія (№ 83)».

Згідно довідки державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№ 83)» ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні не отримував, у зв`язку із відсутністю достатньої кількості календарних років, а саме вислуга років на день звільнення становить в календарному обчисленні 08 років 08 місяців 13 днів.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у день виключення із списків особового складу центру протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела права та висновки суду

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.

Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

Пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально виконавчої служби здійснюється відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

При звільненні зі служби особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

Особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби встановлюється пільговий залік вислуги років для призначення пенсії - один місяць служби за сорок днів; особам, які проходять службу у воєнізованих формуваннях і установах виконання покарань, призначених для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, - один місяць служби за півтора місяця, а в установах виконання покарань, призначених для тримання і лікування інфекційних та психічно хворих засуджених, - один місяць служби за два місяці за переліком посад і в порядку, що затверджуються Міністерством юстиції України.

На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.

Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України. За правилами статті 102 Закону України «Про Національну поліцію» пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-XII (далі - Закон № 2262-XII) .

Так, Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України, зокрема із числа осіб, які перебували на службі в Державній кримінально-виконавчій службі України.

Статтею 9 Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачена виплата одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби.

Так, відповідно до ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції чинній станом на дату звільнення Позивача) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

При цьому, вислуга років, зокрема осіб, які проходять службу в органах ДКВС України, обчислюється відповідно до Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, затвердженого постановою КМУ від 17 липня 1992 року № 393 (далі - Порядок №393).

Відповідно до п. 10 Постанови № 393 (в редакції чинній станом на дату звільнення Позивача) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Із аналізу зазначених вище норм законодавства вбачається, що право на отримання одноразової грошової допомоги, зокрема, особами рядового та начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби пов`язане з наявністю 10 річної вислуги та звільненням з передбачених підстав.

Поряд із цим слід врахувати, що у зазначених нормативних актах поняття "календарна вислуга років" застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: "в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби".

Крім того, питання стосовно обчислення вислуги років для призначення ОГД було предметом розгляду Верховного Суду у подібних правовідносинах, яке стосувалось застосування ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка тотожна ч. 1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в частині формулювання: «одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року у справі № 806/2104/17 колегія судів дійшла до висновку, що поняття календарна вислуга років застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги є наявність вислуги 10 років і більше.

Таким чином, Верховний Суд висновує, відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.

Така правова позиція висловлена, зокрема, у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 806/2104/17, від 24 листопада 2020 року у справі № 822/3008/17, від 21 квітня 2021 року у справі № 380/2427/20 та від 27 травня 2021 року.

Додатково суд звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 29 квітня 2022 року по справі № 580/2497/21, відповідно до яких поняття «умова набуття права на призначення і виплату одноразової грошової допомоги» і поняття «обчислення розміру одноразової грошової допомоги», є відмінними, адже до складу першого включається як календарна так і пільгова вислуги років, а до складу другого - лише календарна.

Згідно з положенням ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Як зазначалось вище, позивач має вислугу років у пільговому обчисленні 10 років 03 місяці 10 днів, який визначено самим відповідачем у наказі від 14 липня 2021 року № 83/ОС, а відтак він набув права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні.

Таким чином суд вважає, що умова про наявність 10 і більше років вислуги у даному випадку дотримана.

Однак, при обрахунку розміру такої допомоги застосовується кількість років саме в календарних роках (25% грошового забезпечення * календарні роки).

При цьому, і з довідки Державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№ 83)», і з грошового атестату вбачається, що при звільненні ОГД позивачу не виплачувалась.

Отже, за наведених обставин позивач набув право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за 8 календарний років служби.

Однак, всупереч цього відповідач протиправно не здійснив позивачу виплату в день звільнення одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за 8 календарних років служби.

При цьому, необхідно врахувати, що перебування особи на державній службі є однією з форм реалізації, закріпленого у ст. 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 03 листопада 2013 року № 21-389а13).

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5- рп/2002).

Статтею 12 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або коли немає такого законодавства, угоди чи рішення в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Таким чином, невиконання або неналежне виконання нормативних актів, яким передбачено певні соціальні гарантії, через законодавчо визначений статус не є підставою для виправдання дискримінуючої несвоєчасної виплати грошового забезпечення при звільненні з органів ДКВС.

Отже, принцип верховенства права захищає право позивача на отримання в день звільнення грошового забезпечення, у тому числі ОГД.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі "Джорджевич проти Хорватії" (Djordjevic v Croatia), №41526/10, пункт 101; рішення у справі "Ван Остервійк проти Бельгії" (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40).

Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення. Відповідно до частини 1 статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що право має бути захищено у такий спосіб, що відповідає змісту права, зокрема в постанові від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18.

Поновлення прав позивача буде ефективним виключно у разі вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій.

За наведених обставин, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача буде визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу в день звільнення одноразової грошової допомоги у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 08 календарних років служби, та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити Позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 08 календарних років служби.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, на підставі ст.8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат у справі №420/13655/24 не здійснювати.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 139, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№ 83)» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№ 83)» щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 в день звільнення одноразової грошової допомоги у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 08 календарних років служби.

Зобов`язати державну установу «Південноукраїнська виправна колонія (№ 83)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 08 календарних років служби.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Державна установа «Південноукраїнська виправна колонія (№ 83)» (вул. Володимирська, 1, смт. Костянтинівка, Вознесенський район, Миколаївська область, 55340, ).

Суддя С.О. Cтефанов