Справа № 420/27874/23
Суддя: Токмілова Л.М.
Дата ухвалення: 2024-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якій позивачка просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 01.09.2023 №143-23, який ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17.10.2023 року позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу в установлений законом строк усунути недоліки поданого позову.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 01.11.2023 року повернуто позовну заяву позивачу.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.03.2024 ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 01.11.2023 року скасовано та направлено справу №420/27874/23 до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 року прийнято до провадження адміністративну справу №420/27874/23 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Справу розглянуто з урахуванням перебування судді ОСОБА_2 у відпустці.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що у вересні 2022 року звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням ДМС від 01.09.2023 р. № 143-23 позивачеві відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача таке рішення є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Позивач зазначає, що є громадянкою російської федерації, за віросповіданням є мусульманкою, та не може повернутись до країни походження, оскільки існує ризик переслідування її чоловіка через його релігійні переконання іслам, та за ознаками належності до певної соціальної групи осіб, які мають проукраїнську та антивоєнну позицію.

18.04.2024 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов відзив, в якому відповідач не погоджується з викладеними у позовній заяві підставами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відповідач зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи, відповідно є законним та обґрунтованим.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 28.04.2019 року виїхала автомобілем з м. Сибай в напрямку м.Уфа. На підставі паспортного документа серії 75 9302545 вибула авіасполученням Сибай (рф) Москва (рф) Мінськ (Білорусь) Одеса (Україна).

Відповідно до бази даних ЄІАС УМП ДМС ОСОБА_1 була документована посвідками на тимчасове проживання в Україні серій: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , останній документ, за строками, сплинув 11.08.2022. Підстава документування 04/15 (возз?єднання сім?ї з особами, які мають посвідку на тимчасове проживання в Україні).

26.09.2022 року позивач звернулася до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Протягом 12.09.2022-26.09.2022 ОСОБА_1 перебувала на території України незаконно, через що під час звернення за захистом, стосовно позивача оформлено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МОД 008925 та винесена постанова про накладення адміністративного стягнення серії ПН МОД 009004.

Про причини звернення за міжнародним захистом позивач повідомила, що у країні походження її чоловіку загрожує арешт строком на 15-20 років.

06.10.2022 Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

06.10.2022 Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

В порядку проведення процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з позивачем проведено анкетування та 3 співбесіди (06.10.2022, 08.02.2023, 22.02.2023).

06.12.2022 Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ №239 «Щодо продовження строку розгляду заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

За результатами розгляду заяви та особової справи громадянки російської федерації ОСОБА_1 відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.07.2023.

01.09.2023 Державною міграційною службою України прийнято рішення № 143-23 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки російської федерації ОСОБА_1 .

Відповідно до повідомлення Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 07.09.2023 № 171 відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону, а саме у зв`язку з наступним:

подана історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту;

отримана інформація про причини виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою.

Згідно даних КП "ДСС" рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01.01.2024 року у справі №420/27873/23 визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 01.09.2023 р. № 144-23, яким ОСОБА_3 (чоловіку позивача - ОСОБА_1 ) було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідне рішення залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2024 року.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 143-23 від 01.09.2023, позивач звернулася до суду із цим позовом.

Вирішуючи даний публічно-правовий спір, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно із п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до абз. 5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

У силу частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Як свідчать матеріали справи, підставою для звернення до міграційної служби 26.09.2022 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стало фактично те, що позивач проживає на території України разом зі своїм чоловіком та дитиною, та що чоловіку позивача у зв`язку з його релігійними переконаннями (сповідує іслам) та проукраїнською і антивоєнною позицією може загрожувати тюремне ув`язнення в країні походження.

Суд наголошує, що при опитування позивач зазначала, що особисто їй нічого не загрожує в країні походження, а загрожує саме її чоловіку. При цьому суд враховує той факт, що причиною в`їзду позивача на територію України було саме возз`єднання з чоловіком.

Суд також враховує, що в межах адміністративної справи №420/27873/23 судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не дослідив інформацію по країні походження ОСОБА_3 (чоловіка позивача) з достовірних джерел та зробив передчасні висновки про очевидну необґрунтованість заяви чоловіка позивача та відсутність щодо нього умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI. Крім того, в межах даної справи рішення відповідача від 01.09.2023 р. № 144-23, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визнано протиправним та скасовано.

Таким чином, у даному випадку, наявність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слід встановлювати із сукупної оцінки доводів заявника щодо неї та її чоловіка, а також обставин справи в контексті актуальної інформації по країні їх походження.

Відповідно до п.1.2 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649, інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Суд зазначає, що при розгляді заяви про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган ДМС повинен брати до уваги актуальну інформацію по країні походження на момент подання особою такої заяви.

Суд зазначає, що відповідно до матеріалів особової справи, відповідачем не було встановлено, що позивач видає себе за іншу особу, або звернулася з заявою про захист в Україні не вперше.

Разом з тим, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

У свою чергу, позивач навела у позовній заяві низку інформації по країні походження з різних джерел.

Зокрема, Human Rights Watch повідомила, що росія прийняла два закони, що ухвалені та набули чинності 4 березня, які передбачають кримінальну відповідальність за незалежні звіти про війну та протести проти війни, що передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років. Закони забороняють поширення фейкових новин про російські збройні сили, заклики до припинення їхнього розгортання та підтримку санкцій проти російських цілей.

Закони встановлюють сувору цензуру на будь-яке обговорення війни росії з Україною, а російська влада забороняє описувати це як війну або вторгнення.

Нещодавно додана стаття 207.3 Кримінального кодексу передбачає покарання за публічне поширення свідомо неправдивої інформації про використанря збройних сил Росії, яка передбачає покарання від великих штрафів до позбавлення волі на строк до трьох років. Особи, які нібито поширюють таку неправдиву інформацію, використовуючи своє службове становище або у складі організованої групи, чи супроводжується штучним створенням доказів для обвинувачення; або керуючись жадібністю або з мотивів політичної, ідеологічної, расової, етнічної чи релігійної ненависті чи ненависті до соціальної групи може загрожувати від п`яти до десяти років позбавлення волі. У разі тяжких наслідків передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років із забороною займатися професією чи певною діяльністю на строк до 5 років. Російське кримінальне законодавство не містить вичерпного переліку тяжких наслідків, і залежно від конкретного злочину правоохоронні органи та суди тлумачать його як значні матеріальні збитки та тілесні ушкодження або смерть.

Останні положення створюють ризик кримінального переслідування, що призведе до ув`язнення не лише для професійних журналістів, але й для будь-кого, хто публікує повідомлення в Інтернеті, або потенційно будь-кого, хто публічно обговорює війну. За правопорушення, вчинені з обтяжуючими обставинами, можуть бути застосовані більш суворі покарання, причому штучне створення доказів для обвинувачення прямо включено як одну з таких обтяжуючих обставин.

Вищенаведена інформація по країні походження міститься за посиланням:s://www.hrw.org/news/2022/03/07/russia-criminalizes-independent-war-reporting-anti-war-protests.

Загарбницька війна росії проти України супроводжувалася посиленням репресій проти інакомислення всередині Росії. Мирні антивоєнні протести розганяли, часто насильно, а тих, хто виступав проти війни, притягували до відповідальності. Було прийнято нове законодавство, яке обмежує протести та діяльність громадських організацій та громадських активістів.

Сотні тисяч росіян покинули країну, особливо після того, як у вересні почалася часткова мобілізація, у результаті якої десятки чоловіків були відправлені на передову без належної підготовки чи забезпечення. Повідомляється, що тисячі полонених були завербовані приватною військовою компанією та відправлені в Україну. Цю практику було легалізовано заднім числом законом, ухваленим у листопаді.

Вищенаведена інформація по країні походження міститься у доповіді Amnesty International Report 2022/23; The State of the World's Human Rights; Russia 2022 за посиланням: https://www.ecoi.net/en/document/2089409.html.

Викладене свідчить про те, що відповідач не дослідив інформацію по країні походження позивача з достовірних джерел та зробив передчасні висновки про очевидну необґрунтованість заяви позивача та відсутність щодо неї умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

Суд зауважує, що загальний аналіз інформації по країні походження позивача, яка міститься у відкритому доступі, вказує на існування чисельних фактів порушення представниками органів влади РФ прав людей, які займають проукраїнську позицію, критикують військове вторгнення РФ на територію України, що супроводжується їх переслідуванням, репресіями, арештами, притягненням до кримінальної відповідальності, катуванням, тощо.

При цьому, побоювання особи, яка шукає міжнародного захисту, можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політичної групи тощо).

Суд вважає, що повідомлені позивачем обставини про себе та свого чоловіка, стосовно відкритого вираження ним своєї проукраїнської позиції до повномасштабного вторгнення 24.02.2022р., так і після нього, в сукупності з актуальною інформацією по країні його походження, дають підстави для висновку, що позивач змушена залишатися в Україні разом зі своєю сім`єю, оскільки існують реальні загрози життю, безпеці та свободі її чоловіка в країні його походження через побоювання застосування щодо нього тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, внаслідок ситуації, яка склалась в РФ, і обумовлена порушенням з боку органів влади РФ прав та свобод людей, які займають проукраїнську позицію та засуджують військову агресію РФ. Зазначене, в свою чергу, може свідчити про відповідність позивача критеріям, визначеним ст.1 Закону №3671-VI.

При цьому, суд знов наголошує, що причиною прибуття ОСОБА_1 було саме возз`єднання з чоловіком ОСОБА_3 , тому цілком обґрунтованими в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є посилання позивача на загрозу життю, безпеці та свободі її чоловіка.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача від 01.09.2023 р. № 143-23, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 , суд вказує наступне.

Відповідно ч.ч.1, 2 ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд зазначає, що під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, які належать до його компетенції не є привласненням судом собі таких повноважень і функцій відповідача, оскільки, суд не вирішує в цьому разі питання про надання позивачам статусу біженців або особам, які потребують додаткового захисту, а лише зобов`язує державний орган вчинити дії з повторного розгляду поданих заяв, тобто, зобов`язує його діяти у спосіб, на підставі та в межах повноважень, визначених законодавством.

Водночас судом враховано, що відповідачем не надано належної оцінки діяльності чоловіка позивача та можливі наслідки такої діяльності чоловіка позивача при поверненні його до країни походження.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з врахуванням інформації по країні походження позивача та висновків суду.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на вищенаведене, суд вважає що адміністративний позов позивача підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судові витрати по справі відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 12, 139, 242-246, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ) про визнання протиправним та скасування рішення, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 01.09.2023 р. № 143-23, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з врахуванням висновків суду у цьому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя Токмілова Л.М.