Справа № 520/23044/24
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2024-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

22 серпня 2024 року справа № 520/23044/24

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Григоров Д.В., розглянувши позовну заяву та додані до неї документи ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про скасування наказу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить:

визнати протиправним та скасувати Наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області № 598 о/с від 30.12.2016 року про звільнення за пунктом 4 частини 1 статті 77 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) Закону України «Про Національну поліцію» підполковника поліції ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу Київського відділу поліції ГУНП в Харківській області;

поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу Київського відділу поліції ГУНП в Харківській області або на іншій рівнозначній посаді, яка відповідає освітньо-кваліфікаційному рівню, досвіду роботи та спеціальному званню підполковник поліції, з 03.01.2017 року;

стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу;

в частині поновлення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 1 (один) місць допустити негайне виконання судового рішення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 169 КАС України зазначено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною 5 статті 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В складі позовної заяви позивачем заявлено прохання про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, яке обгрунтовано тим, що наказ про звільнення до позивача не доводився, з моменту ухвалення оскаржуваного наказу в грудні 2016 року позивач перебував у відпустці, а у період з 11.01.2017р. по 11.07.2024р. позивач перебував під вартою в зв`язку з застосуванням до нього запобіжного заходу в межах кримінального провадження. За доводами позовної заяви лише після звільнення з-під варти в липні 2024 року позивач, як він стверджує, дізнався про своє звільнення зі служби, в зв`язку з чим у серпні 2024 року він звернувся до суду. При цьому стверджувалося, що протягом попереднього ув`язнення позивач жодним чином не міг дізнатися про своє звільнення. Конкретної дати, коли позивачу стадо відомо про порушення своїх прав він не зазначає, пов`язуючи цей момент з тим, що дізнався інформацію про своє звільнення від колишніх колег та адвокатського запиту представника позивача.

Таким чином вказані доводи зосереджено на тому, що позивач не знав про порушення своїх прав. Поважною причиною, яка завадила позивачу вчасно усвідомити, що його звільнено з поліції зазначено перебування під вартою на протязі 7,5 років.

В зв`язку з наведеними доводами суд зазначає, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом встановленого строку від дати порушення його прав, свобод чи інтересів .

В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

При визначенні поважності причин пропуску строку звернення до суду слід виходити з правової позиції, висловленої Верховним Судом, зокрема, в постанові від 31.05.2023р. у справі № 160/9356/22, згідно якої поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду із позовом.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання - вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі сплином установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Також Верховний Суд зазначив, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Суд зазначає, що в цілому перебування особи під вартою є по суті формою обмеження свободи такої особи, яка зазнає при цьому певних обмежень, у тому числі і в зносинах з навколишнім світом. Разом з тим, такі обмеження не носять характеру такої ізоляції, яка повністю виключає отримання особою, взятою під вартою інформації щодо подій та, зокрема, подій, які стосуються її особисто.

Відповідно до ст., ст. 1,2 Закону України "Про попереднє ув`язнення", тримання осіб, взятих під варту, відповідно до завдань кримінального судочинства здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув`язненими і не може поєднуватися з навмисними діями, що завдають фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.

Метою попереднього ув`язнення є запобігання можливому ухиленню особи, взятої під варту, від органів досудового розслідування та суду, перешкоджанню кримінальному провадженню або зайняттю злочинною діяльністю, а також забезпечення виконання вироку та видачі особи (екстрадиції) або її транзитного перевезення.

Згідно приписів ст. 13 зазначеного Закону, особи, взяті під варту, можуть листуватися з родичами та іншими громадянами, а також підприємствами, установами, організаціями з письмового дозволу особи або органу, які здійснюють кримінальне провадження. Після набрання вироком законної сили листування здійснюється відповідно до закону. З відповідями на заяви, скарги та листи адміністрація ознайомлює осіб, взятих під варту, під розписки, які додаються до їх особистих справ.

Аналізуючи наведені норми Закону України "Про попереднє ув`язнення", суд критично ставиться на посилання позивача на те, що протягом 7,5 років він не усвідомлював та не міг усвідомити, що його може бути звільнено зі служби в поліції. Суд зауважує, що вказаний строк є значним, тож позивач, будучи співробітником поліції у званні підполковника, обіймаючи керівну посаду в органах поліції, повинен був розуміти протягом цього строку, що він не перебуває на службі, фактично не виконує посадових обов`язків, не отримує грошове забезпечення, однак протягом 7,5 років він не виявив належної зацікавленості та не мав бажання звернутися до ГУ Національної поліції в Харківській області для з`ясування наявності статусу поліцейського. Доводів про те, що позивачу установою для попереднього ув`язнення було відмовлено у листуванні позовна заява не містить.

При цьому слід мати на увазі, що поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав.

В зв`язку з цим суд цілком погоджується з доводами позовної заяви, викладеними в інтересах позивача адвокатом Пятигорою К.В., за якими вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом не ставиться у залежність від порядку отримання наказів, а вирішується з огляду на факт, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права. Такі доводи наводилися з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 28.12.2022р. у справі № 560/5186/22, від 17.12.2021р. у справі № 640/16928/21, від 21.10.2021р. у справі № 826/11070/17.

Що стосується посилань позовної заяви про те, що відомості про звільнення та, зокрема копію наказу про звільнення, було отримано в липні 2024 року у відповідь на адвокатський запит, слід звернути увагу на тому, що адвокатський запит не слугує меті доведення до відома особи інформації про порушення її прав.

Звернення представника позивача з адвокатським запитом в липні 2024 року з метою отримання інформації не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли адвокат - представник позивача почав вчиняти дії щодо отримання інформації, необхідної для здійснення представництва свого клієнта і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

При цьому суд бере до уваги, що відповідно до ст. 24 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правничої допомоги клієнту.

З врахуванням викладеного суд вважає неповажними підстави для поновлення строку звернення до суду в даній справі, з огляду на що заяву про поновлення цього строку, надану до суду, слід визнати необгрунтованою.

За сформульованим Верховним Судом у постанові від 19.12.2022р. у справі №420/13281/20 правовим висновком саме позивач повинен довести дотримання строку звернення до суду, приєднавши до матеріалів позову докази або дотримання строку на звернення до суду або пропуску строку на звернення до суду з поважних причин.

На підставі викладеного суд вважає за належне, з урахуванням положень ч. 1 ст. 123 КАС України, надати позивачу можливість подати до суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, в якій вказати інші підстави для поновлення строку.

На підставі викладеного та керуючись статтями 122, 123, 160, 161, 169, 241, 243, 256 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність надати до суду:

- заяву про поновлення строку звернення до суду з обґрунтуванням поважності причин пропуску такого строку, з наданням належних доказів цього, в якій вказати інші підстави для поновлення такого строку, ніж ті, що вже були повідомлені суду, з урахуванням висновків цієї ухвали.

Встановити позивачу термін для усунення недоліків позовної заяви - протягом десяти днів з моменту отримання даної ухвали.

Повідомити позивача про необхідність виправити зазначені недоліки.

Роз`яснити, що у разі невиконання ухвали суду у зазначений строк заява буде повернута позивачу з усіма доданими до неї документами, що не перешкоджає повторному зверненню до суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Д.В. Григоров