Справа № 620/6687/24
Суддя: Швед Едуард Юрійович
Дата ухвалення: 2024-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/6687/24 Суддя першої інстанції: Наталія БАРГАМІНА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Шведа Е.Ю.,

суддів - Мєзєнцева Є.І., Мельничука В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на прийняте у порядку письмового провадження рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2024 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі - Відповідач-1, ГУ ПФ в Сумській області), третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 24.04.2024 за № 63 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 зі зменшенням пенсійного віку відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням його застосування відповідно до рішення Конституційного Суду від 23.01.2020 №1-р/2020;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити ОСОБА_1 з 16 квітня 2024 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 зі зменшенням пенсійного віку відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням його застосування відповідно до рішення Конституційного Суду від 23.01.2020 №1-р/2020 згідно поданої заяви про призначення пенсії від 16.04.2024.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 13.05.2024 залучено Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області в якості другого відповідача (далі - Відповідач-2, ГУ ПФ в Чернігівській області).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.06.2024 позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 24.04.2024 за № 63 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити та виплатити ОСОБА_1 з 16.04.2024 пенсію за віком на пільгових умовах згідно пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 №1-р/2020.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що із прийняттям Конституційним Судом України рішення від 23.01.2020 №1-р/2020 до спірних правовідносин підлягають норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін Законом №231-VIII та які передбачають пенсійний вік для жінок 45 років безвідносно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», аналогічна норма якого неконституційною не визнавалася. Відтак, за висновками суду, за умови досягнення Позивачем 45-річного віку та наявності пільгового стажу за Списком №1 більше 7,5 років, ОСОБА_1 має право на призначення пенсії відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», яка має бути призначена саме ГУ ПФ в Чернігівській області як уповноваженим органом, а не ГУ ПФ в Сумській області, який лише приймав рішення про відмову у такому призначенні.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФ в Чернігівській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та постановити нове, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, судом було залишено поза увагою, що за принципом екстериторіальності заяву ОСОБА_1 розглядало ГУ ПФ в Сумській області, а відтак саме на нього, а не на ГУ ПФ в Чернігівській області повинен був бути покладений обов`язок з призначення пенсії, по-друге, судом не враховано, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню насамперед норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними, неконституційними не визнавалися, а відтак на них не поширюється дія рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, по-третє, покладення на територіальне управління Пенсійного фонду України обов`язку з призначення особі пенсії є втручанням суду у дискреційні повноваження відповідного органу, що суперечить положенням процесуального закону.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2024 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 05.08.2024.

Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2024 призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12-13), відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 , працювала з 27.06.1997 у ДТП «Чорнобиль», реорганізоване у серпні 1997 року у ДП» Чернобильсервіс», яке у свою чергу реорганізоване у ДСП «Чорнобильській спецкомбінат» у березні 2011 року, що згодом реорганізоване у ДСП «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» у березні 2019 року (а.с. 18-25).

Із змісту довідок ДСП «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» від 26.04.2023 №1-02-76/107 та від 16.05.2023 №29/23 випливає, що ОСОБА_1 у період з 01.01.2010 по 25.04.2023 була безпосередньо зайнята на роботах, передбачених постановою Ради Міністрів СРСР і ЦВРПС від 29.12.1987 №1497-378 і постановою ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05.06.1986 №665-195, що дають право на державну пенсію на пільгових умовах згідно із списком №1, затвердженим Радою Міністрів СРСР від 22.08.1956 №1173, постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 №162, від 16.01.2003 №36, від 24.02.1010 №173, наказом МНС України від 13.03.2012 №576, підрозділом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 №461, та у цей період виконувала роботи у зоні відчуження, сумарна щільність забруднення території якої радіонуклідами становить 100 кБк/м2 і більше, що передбачено списком №1 розділ ХХІІ, підрозділ 1, позиція 22.1-1г постанови Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 №36, списком №1 розділ ХХІІ, підрозділ 4 постанови Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 №461 із змінами (а.с. 26-27).

Матеріали справи свідчать, що 16.04.2024 ОСОБА_1 , звернулася до ГУ ПФ в Чернігівській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 із зменшенням пенсійного віку відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням його застосування відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 (а.с. 45-74).

За принципом екстериторіальності указану заяву у додані до неї документи розглядало ГУ ПФ в Сумській області, яке рішенням від 24.04.2024 №63 відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії з посиланням на те, що за правилами ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» право на призначення пенсії остання набуде із досягненням 50 років, а саме 25.06.2028 (а.с. 29).

Про прийняте рішення ОСОБА_1 повідомлено листом ГУ ПФ в Чернігівській області від 29.04.2024 №2500-0208-8/30053 (а.с. 28).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість рішення ГУ ПФ в Сумській області про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки воно прийнято без наявних на те правових підстав та без урахуванням правил розв`язання законодавчих колізій, а відтак призначити та виплатити пенсію ОСОБА_1 має саме ГУ ПФ в Чернігівській області, як орган, який має здійснювати відповідні дії за місцем проживання особи.

З таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Верховною Радою України 03.10.2017 було прийнято Закон № 2148-VIII, що доповнив Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» розділом XIV-1, який містить пункт 1 частини другої статті 114 такого змісту:

«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.».

За правилами статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

У свою чергу, згідно п. «а» ст. 13 цього Закону у редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком N 1 ( 36-2003-п ) виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 01.04.2015, збільшено раніше передбачений пунктом «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 45 років до 50 років.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення).

Крім того, згідно п. 3 резолютивної частини зазначеного рішення суду конституційної юрисдикції застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Таким чином, рішенням № 1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону України «Про пенсійне забезпечення», у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення цього рішення (пункт 2 резолютивної частини). Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 45 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні Конституційного Суду України).

Отже, на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 з одного боку, та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 45 років, тоді як другий - у 50 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2021 у справі №360/3611/20 прийшла до висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України»).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно якого у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, всупереч доводів ГУ ПФ в Чернігівській області, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, а не Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на чому правильно наголосив суд першої інстанції.

Посилання Апелянта на абзац другий пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якого положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом № 2148-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії, судова колегія оцінює критично, оскільки, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вже згаданій вище постанові у справі №360/3611/20, остання б вважала, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону України «Про пенсійне забезпечення» всі інші положення, чого зроблено не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» потерпілим від Чорнобильської катастрофи, які відпрацювали на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 (чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше), вік виходу на пенсію зменшується додатково на два роки понад передбачений цією статтею.

Зважаючи на те, що пільговий стаж Позивача за Списком № 1 на час звернення за отриманням пенсії перевищував 7 років 6 місяців, то згідно викладених вище норм в останнього відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» виникло право на отримання пенсії. Відтак посилання в оскаржуваному рішенні ГУ ПФ в Сумській області виключно на норми ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в якості підстави для відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 є необґрунтованим й таким, що не враховує чинне регулювання спірних правовідносин з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 21.01.2020 №1-р/2020.

Відтак, висновок суду першої інстанції про протиправність рішення ГУ ПФ в Сумській області від 24.04.2024 №63 про відмову у призначенні пенсії, як і про наявність у ОСОБА_1 права на її призначення є правильним, позаяк матеріали справи свідчать (що і не заперечується відповідачами), що загальний страховий стаж Позивача складає більше 54 років, у тому числі на пільгових умовах за Списком №1 - 37 років 11 місяців 8 днів, а станом на 16.04.2024 ОСОБА_1 , досягла 45-річного віку, встановленого Законом України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020.

У площині наведеного колегією суддів враховується, у межах спірних правовідносин праву Позивача отримати пенсію із зменшенням пенсійного віку за п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням згаданого рішення Конституційного Суду України кореспондує обов`язок Відповідача-1 прийняти рішення щодо її призначення.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Частиною 5 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Як було встановлено раніше, оскільки на час звернення до Відповідача-2 із заявою про призначення пенсії за правилами п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» Позивач досягнув 45-річного віку, мав понад 15 років страхового стажу та більше 7 років і 6 місяців стажу роботи за Списком №1, то він має право на призначення такої пенсії. Тому, відповідно, наявні правові підстави для покладення на ГУ ПФ в Сумській області обов`язку з призначення ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах згідно п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020.

Разом з тим, покладаючи відповідний обов`язок на ГУ ПФ в Чернігівській області, а не на ГУ ПФ в Сумській області, суд першої інстанції не врахував такого.

Положеннями п. 4.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, передбачено, що після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

Викладене, на переконання колегії суддів, свідчить, що з урахуванням принципу екстериторіальності призначення пенсії у випадку скасування судом рішення про відмову в її призначенні має здійснюватися саме тим територіальним органом Пенсійного фонду України, якого було уповноважено розглядати подану особою заяву вперше. До компетенції ж органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації, фактичного проживання) особи (у спірному випадку ГУ ПФ в Чернігівській області) належить здійснення виплати пенсії після її призначення органом, який розглядає відповідну заяву.

Відтак, у спірному випадку обов`язок із прийняття рішення щодо призначення ОСОБА_1 пенсії має бути покладено саме на ГУ ПФ в Сумській області як орган, який прийняв протиправне рішення про відмову у такому призначенні.

У свою чергу, у межах цього спору ГУ ПФ в Чернігівській області виконало виключно 2 функції: прийняло документи та повідомило про результати їх розгляду Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області, що свідчить про те, що жодних рішень владно-розпорядчого характеру, які б призводили до зміни чи встановлення прав та обов`язків ОСОБА_1 , останнім не приймалось.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, однак, обираючи спосіб захисту порушених прав Позивача, не врахував, яким саме територіальним органом Пенсійного фонду України вони мають бути відновлені за чинного правового регулювання.

Аналогічна за змістом правова позиція щодо визначення територіального органу Пенсійного фонду України, на якого необхідно покладати обов`язок із вчинення дій після скасування його рішення про відмову у призначенні (перерахунку) пенсії, висловлена Верховним Судом у постанові від 09.07.2024 у справі № 240/16372/23.

Таким чином, висновок суду першої інстанції в частині покладення на ГУ ПФ в Чернігівській області вчинити дії не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у відповідній частині із прийняттям у ній нової постанови про задоволення позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права, що стало підставою для неправильного вирішення справи в частині позовних вимог. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду - скасувати в частині.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, з урахуванням того, що позовні вимоги за результатами апеляційного перегляду судового рішення задоволені повністю, за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача-1 на користь Позивача підлягають присудженню витрати, пов`язані із сплатою судового збору, у розмірі 1 211,20 грн за подання позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2024 року - скасувати в частинах задоволення позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, відмови у задоволенні позовних вимог та розподілу судових витрат.

Прийняти в указаній частині нове рішення, яким зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (40009, м. Суми, вул. Степана Бандери, 43; ) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) з 16 квітня 2024 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 зі зменшенням пенсійного віку відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням його застосування відповідно до рішення Конституційного Суду від 23.01.2020 №1-р/2020 згідно поданої заяви про призначення пенсії від 16 квітня 2024 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (40009, м. Суми, вул. Степана Бандери, 43; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати, пов`язані із сплатою судового збору, в сумі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач Е.Ю. Швед

Судді Є.І. Мєзєнцев

В.П. Мельничук

Повний текст постанови складено та підписано 21 серпня 2024 року.