Справа № 420/13239/24
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2024-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправною відмову у наданні статусу біженця,-

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 29 квітня 2024 року надійшов позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якому позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 18 березня 2024 року №40-24, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Позиція позивачки обґрунтовується наступним

Позивач зазначає, що рішення Державної міграційної служби України від 18 березня 2024 року №40-24 вважає незаконним з огляду на те, що позивач під час співбесіди надав органам міграційної служби всю інформацію про себе та вказав, що причиною його виїзду з Пакистану та неможливості повернення на Батьківщину є загрози його життю, яка виникла у зв`язку із наданими ним у суді свідченнями під час розгляду кримінальної справи, подальшого переслідування та бездіяльності органів державної влади країни походження щодо його захисту. Окрім того, перебуваючи на території України позивач вступив у шлюб з громадянкою України та на даний час від цього шлюбу має спільну з нею дитину громадянина України. Має намір проживати на території України, у зв`язку з чим не залишив її у 2022 році в рамках відкритого кордону для евакуації іноземців, які тут знаходились. Цим підтверджується правдивість його намірів, а також на те, що він ніколи не розглядав Україну як транзитну державу з метою незаконного виїзду до країн Європейського Союзу, та що він не є «економічним» мігрантом.

Позиція відповідача обґрунтовується наступним

Відповідач не погоджується з заявленими позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати

жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, перевіркою ДМС підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З матеріалів особової справи спостерігається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою суду від 02 травня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі ст.262 КАС України у межах строків, визначених ст.258 КАС України та з урахуванням встановлених сторонам строків для подання заяв по суті.

Вищевказаною ухвалою також витребувано з Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ) належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи ОСОБА_1 .

23 травня 2024 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву з витребуваними судом документами (вхід. № 20299/24).

Станом на 23 серпня 2024 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивача та відповідача, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Згідно матеріалів особової справи встановлено, що вперше з країни походження позивач виїхав у період 2000-2003 років з метою працевлаштування в ОАЕ. Рік повернення до Пакистану встановити не передбачається можливим, проте ймовірно це відбулось в 2006-2009 роках, строком на 1 місяць (м. Карачі) з метою оформлення повторної візи до ОАЕ. Друге повернення до Пакистану (м. Карачі) відбулось приблизно у період 2011-2013 років з метою оформлення візи до України. Через інформаційну міжвідомчу базу ДМС під умовною назвою «Аркан»

встановити легальний в`їзд заявника до України не передбачалося можливим, що підтверджено матеріалами перевірки, долученими до особової справи заявника.

Відповідно до усних пояснень від 04.11.2022 року, до України позивач потрапив у 2011 році через ОКПП «Київ» (м. Бориспіль) по паспортному документу гр. Пакистану для виїзду за кордон, по туристичній візі, терміном дії на 3 (три) місяці, документ із підтвердженням у паспортному документі начебто втрачено в Україні за невстановлених обставин. Також, у поясненнях встановлено, що позивач перебував в одному з ПТПІ ДМС. З метою перевірки такого факту направлено запит до ПТПІ у Волинській, Миколаївській та Чернігівській областях від 10.10.2023 року за №5100.5.1/21435-23. 12.10.2023 року за № 0777.1/556-23 з Волинського ПТПІ отримано відповідь про поміщення заявника до ПТПІ, що відбулось 11.11.2016 року.

04.11.2022 року через нелегальне перебування на території України, стосовно позивача винесено рішення № 733 про примусове повернення до країни походження або третьої країни.

Відповідач зазначає, що позивач намагався незаконно легалізуватися на території України шляхом проставляння в паспортному документі фальшивої відмітки про видачу посвідки на постійне проживання (арк. 1 заяви від 20.01.2023 року, арк. 9 протоколу від 27.01.2023 року).

У період з 2011 року по 20.01.2023 року, до моменту звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (понад 12 років) позивач перебував в Україні незаконно.

20.01.2023 року позивач звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до відомостей анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.01.2023 року, ОСОБА_2 є громадянином Пакистану, неодружений, члени сім`ї, які супроводжують заявника відсутні, члени сім`ї, які не супроводжують заявника: сестра та брат проживають у Пакистані, народився у Пакистані, освіта: незакінчена середня, до 2002 року проживав у Пакистані, потім жив в ОАЕ (Дубай), у 2012 році покинув країну громадської належності легально, на підставі туристичної візи в Україну, прибув до України літаком, при цьому, 3 роки затримувався у транзитному пункті Таїланд (Бангкок).

Щодо причин виїзду з країни громадянської належності заявник вказує, що у Пакистані у 2000 році вбили його друга через те, що заявник дав свідчення у суді проти мафії. Йому погрожували телефоном. Сестра та брат допомогли виїхати з Пакистану. Люди з автоматами спостерігали за ним та приходили додому. Стріляли в нього.

Вказує, що ані він, ані члени його сім`ї не перебували у політичних, релігійних, військових чи громадських організаціях, фізичне насильство до них не застосовувалось, адміністративні заходи не застосовувались також, до кримінальної відповідальності не притягався, в армії не служив, не є військовозобов`язаним.

Відповідно до протоколу співбесіди з гр. Пакистану ОСОБА_2 від 27.01.2023 року, заявник пояснив, що метою його звернення до територіального підрозділу ДМС є перебування в Україні легально та отримати статус біженця або додатковий захист. Вказував, що у країні громадянської належності його не переслідували за ознаками раси, громадянства, національності, політичних переконань, віросповідання. Політичною, активістською, громадською або протиправною діяльністю, перебуваючи на території Пакистану та після виїзду за межі країни він не займався. Власну політичну позицію публічно не висловлював. У заявника та його близьких родичів проблеми з представниками органів державної влади Пакистану не виникали. Тортури, нелюдське або таке, що принижує людську гідність поводження, заходи фізичного впливу до заявника не застосовувалось. Заявник мав доступ до медичних установ, міг вільно переміщуватись, проте після вбивства друга йому погрожувала мафія, погрози спочатку отримував на телефон, потім почали приходити до нього додому. Зазначав, що військових конфліктів наразі у Пакистані немає, проте є діяльність мафії, яка вбиває людей. Щодо вбивства друга зазначав, що інформація про цю подію була опублікована у місцевій газеті, проте назву він не пам`ятає. Погрози отримував від брата тієї людини, який вбив друга. Щодо приїду саме в Україну вказував, що людина, яка допомогла йому відкривати візу, могла відкрити візу тільки в Україну. Зазначав, що через 6 років (у 2008 році) він повернувся з ОАЕ до Пакистану, перебував там місяць, у цей період проблем у нього не виникало. У 2012 році після останнього повернення з ОАЕ до Пакистану заявник проживав там три місяці. Щодо відмітки про видачу посвідки на постійне проживання у паспорті вказував, що це фальшива відмітка. Щодо обставин, за яких може повернутись на Батьківщину вказував, що це можливо, якщо вбивцю його друга ув`язнять або коли він помре. На запитання: «Вам погрожує вбивця Вашого друга, якого ще не притягнули до відповідальності?», надав відповідь: «Так. Також у мене тут є родина, дружина, я не можу поїхати».

09.02.2023 року провідним спеціалістом Головного управління ДМС в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого заява громадянина Пакістану ОСОБА_2 є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов, зазначених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та вважала доцільним на підставі п.6 ст.8 вказаного Закону прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

09.02.2023 року Головним управлінням ДМС в Одеській області прийнято наказ №29 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», згідно з яким, відповідно до п.п.4, 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та п.п.4.3, 4.4 Правил наказу МВС від 07.09.2011 №649, приймаючи до уваги письмовий висновок провідного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області, стосовно матеріалів особової справи №2023OD0005, громадянина Пакистану на установчі дані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наказано відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Пакістану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 травня 2023 року у справі № 420/2902/23, яке набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управлінням ДМС в Одеській області від 09.02.2023 №29 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Пакистану ОСОБА_2 від 20 січня 2023 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у порядку, визначеному статтею 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», з урахуванням висновків суду. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Наказом Головного управлінням ДМС в Одеській області № 125 від 26.023 року відповідно до п.п. 4, 5 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та п.п. 4.3, 4.4. Правил наказу МВС від 07.09.2011 року № 649, на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.06.2023 року за судовою справою № 420/2902/23, приймаючи до уваги письмовий висновок провідного спеціаліста відділу по роботі шукачами захисту стосовно матеріалів особової справи № 2023ОD0005, громадянина Пакситану на установчі дані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнято рішення про здійснення оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

25 серпня 2023 року Головним управлінням ДМС в Одеській області прийнято наказ № 170 «Щодо продовження строку розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

07 лютого 2024 року Головним управлінням ДМС в Одеській області за результатом розгляду заяви від 20.01.2023 року та матеріалів особової справи громадянина Пакситану на установчі дані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі всебічного вивчення наявних матеріалів (заяви, анкети, протоколів співбесід та документальних доказів), а також за умовами внутрішньополітичної ситуації у країні громадянської належності складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі №2023OD0005.

У зазначеному висновку, зокрема, вказано, що аналіз заяви від 20.01.2023 року та інших матеріалів особової справи не надає підстав для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

З урахуванням зазначеного у висновку аналізу, відповідно до абзацу 5 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рекомендовано ДМС відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Пакистану на установчі дані Афзал ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

18 березня 2024 року Державна міграційна служба України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №40-24, згідно з яким, на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує податкового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС в Одеській області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.

З огляду на викладене, відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженого наказом від 07.09.2011 року № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.20211 року за №1146/19884, Державна міграційна служба України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 .

Головне управління ДМС в Одеській області склало повідомлення ОСОБА_2 № 29 від 25.3.2024 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого позивача повідомлено, що йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вважаючи рішення Державної міграційної служби України № 40-24 від 18.03.2024 року протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Джерела права та висновки суду

Відповідно до ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VІ.

Згідно з п.п.1, 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до частини п`ятої якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч. ч. 1, 7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частиною 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до п. п. 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважатися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно п. 195 Керівництва встановлено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

За Позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Одночасно, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази на підтвердження своїх доводів.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, інших міжнародних, державних і неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Разом з тим, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами і загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною і не суперечить загальновідомим фактам, отже, викликає довіру.

Відповідно до абз. 5 п. 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 №3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (далі Постанова №3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Даючи оцінку оскаржуваному рішенню ДМС України від № 40-24 від 18.03.2024 року про відмову у визнанні громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд враховує наступне.

Щодо причин звернення за міжнародним захистом виділено лише один істотний елемент, повідомлений позивачем, а саме побоювання зазнати серйозної шкоди з боку злочинного угрупування на території Пакистану.

Разом з тим, система міжнародного захисту особисто сприймається заявником як можливість для легалізації в Україні, у тому числі через уникнення примусового повернення до Пакистану (арк. 2 співбесіди від 14.11.2023 року).

Як вбачається з матеріалів особової справи, позивач не зазнавав та не висловлює побоювань зазнати переслідувань за ознаками національності (раси), віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань (арк. 4, 5 протоколу співбесіди від 27.01.2023).

Установчі дані позивача підтверджуються наданим до ДМС оригіналом паспортного документа гр. Пакистану для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 (термін дії: 15.07.2020 - 14.04.2025). Паспортний документ оформлено при Посольстві Пакистану в Україні (м.Київ).

Суд погоджується з доводами відповідача, що в даному контексті, відповідно до керівництва УВБК ООН з процедур та критеріїв визначення статусу біженця від 01.12.2013 року, особа, яка користується можливістю легального звернення до дипломатичних представництв країни громадянської належності не може вважатися біженцем.

Також за матеріалами особової справи встановлено, що ані позивач, ані його близькі родичі не перебували офіційними членами та не брали участі у діяльності жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій (арк. 4 анкети від 23.01.2023); позивач не висловлював власної політичної позиції в країні, у тому числі публічно або через ЗМІ (арк. 4 співбесіди від 27.01.2023); позивач не займався політичною, громадською або протиправною діяльністю ані в Пакистані, ані після виїзду за межі країни (арк. 4 протоколу від 27.01.2023); особа належить до релігійної та етнічної більшості в Пакистані, що підтверджується ІКП. За віросповіданням відносить себе до мусульман-сунітів, які відповідно до ІКП складають 85-90% населення.

Додатково, за результатами опитування встановлено, що позивач не мав конфліктів з представниками інших релігійних конфесій, не був учасником міжрелігійних та міжетнічних конфліктів (арк. 5 співбесіди від 27.01.2023); у позивача ніколи не виникало конфліктів з цивільним населенням країни (арк. 5 протоколу від 27.01.2023), його ніколи не звинувачували у порушенні законів, соціальних або моральних норм (арк. 9 співбесіди від 27.01.2023).

Суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що зважаючи на викладене, можливо встановити, що під час проживання в країні своєї громадянської належності ( ОСОБА_4 ), та поза її межами заявник не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Щодо визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, за матеріалами особової справи також встановлено відсутність ознак щодо можливості застосування до заявника серйозної шкоди у вигляді смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання чи ситуації загальнопоширеного насильства у разі повернення до Пакистану.

Щодо можливості застосування до заявника серйозної шкоди, пов`язаної з ймовірним позбавленням волі у повернення до країни своєї громадянської належності, слід зазначити, що відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/ЕП, серйозна шкода включає в себе: смертну кару або приведення її у виконання; тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для особи в країні громадянської належності; серйозну та індивідуальну загрозу життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

В матеріалах особової справи позивача відсутні факти або обставини, які надають підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності йому може бути завдано серйозної шкоди відповідно до поняття визначення такої «серйозної шкоди».

Позивач повідомляє про ймовірність застосування стосовно нього серйозної шкоди у вигляді вбивства або застосування іншого фізичного впливу у зв`язку з переслідуванням з боку злочинного угрупування на території Пакистану. При цьому, позивач не володіє відомостями про так зване «злочинне угрупування», не може надати навіть узагальненої інформації щодо назви, спрямованості, особливостей діяльності, лідерів, місць розташування, специфіки протиправної діяльності, тощо (арк. 6 співбесіди від 28.11.2023).

Виходячи з опитування, повідомлена позивачем інформація виглядає таким чином: приблизний період часу, коли позивач став свідком вбивства свого друга (2000-2002 роки), надані установчі дані вбитого: ОСОБА_5 . Обставини вбивства: позивач та троє друзів, з яких двох звуть ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відомості про третього друга заявник не пам`ятає, всі грали у снукер у кафе напроти через дорогу від магазина, де працював вбитий друг. Тобто як позивач та друзі, так і вбита особа перебували всередині приміщень. Враховуючи близькість розташування до місця скоєння вбивства, позивач та троє друзів стали свідками ймовірного злочину. Дати вбивства встановити не передбачається можливим, але надана інформація, що або дві, або чотири невідомих особи здійснили озброєний напад і з автоматів розстріляли друга. Причиною вбивства начебто був невідомий конфлікт, який відбувся незадовго до нападу, але змістом конфлікту ніхто не володіє. Зазначена сутичка полягала у відмові сплатити 200 тис. пакистанських рупій двом суб`єктам озброєного нападу. У день вбивства позивач надавав свідчення у поліцейському відділку, що стало підставою для погроз з боку суб`єктів злочину. За розповіддю заявника, погрози лунали протягом півтора роки, від заявника вимагали забрати письмові свідчення з поліції, декілька разів телефонували, двічі здійснювали озброєні напади за місцем проживання в Пакистані. Також, суб`єкти переслідування сприяли депортації заявника з ОАЕ під час перебування в м. Дубаї через розмову з його роботодавцем. За свідченнями позивача, він уникав нападів. Після останнього збройного нападу (період часу встановити не передбачається можливим), позивач прийняв рішення та виїхав з Пакистану до ОАЕ з метою працевлаштування та спокійного життя.

Зі слів позивача, в період перебування у м. Дубаї йому також погрожував один чи декілька переслідувачів (арк. 9 співбесіди від 27.01.2023). Це стало результатом переїзду з Дубаї до м. Омолкін (ОАЕ), де він проживав півтора роки та працював. Разом з тим, під час співбесіди від 25.09.2023 (арк. 5, б) заявник відмовився від попередніх свідчень, повідомив, що переїзд з ОСОБА_8 до Омолкін не відбувався, загроз на його адресу в ОАЕ не лунало.

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що історія ймовірного переслідування має безліч розбіжностей та логічної неузгодженості, що унеможливлює встановлення точної хронології подій, агентів переслідування чи причин відсутності бажання повернутись на територію країни громадянської належності.

Як вказує відповідач, протягом усіх процедурних заходів позивачем надавалась неузгоджена інформація, виявлялись нові обставини, які потім заперечувались заявником.

Так з матеріалів особової справи вбачається наявність наступних розбіжностей.

Щодо обставин вбивства друга ОСОБА_5 : рік вчинення злочину (2001 рік) відповідно до протоколу від 27.01.2023 (арк. 5, 6), 2002 рік відповідно до заяви від 20.01.2023, 2000 рік відповідно до анкети від 23.01.2023 (арк.4) та співбесіди від 17.08.2023 (арк. 6).

Суб`єкти злочину (двоє братів): відповідно до протоколу від 17.08.2023 (арк. 6), четверо осіб на двох мотоциклах, двох з яких притягнуто до кримінальної відповідальності відповідно до співбесіди від 27.01.2023 (арк. 6). Стосовно інформування відповідних офіційних суб`єктів, то позивач повідомляв про це в поліцію, то вказує, що таких повідомлень не було та він використав засоби масової інформації, яким повідомив про трьох осіб (жодної інформації щодо вказаного ЗМІ особа повідомити не змогла), пояснити чому відомості надавались ЗМІ також не може (арк. 7 співбесіди від 27.01.2023).

Також позивач плутається у змісті та формі наданих свідчень щодо вбивства свого друга, так в анкеті від 23.01.2023 (арк. 4), повідомив, що свідчення надавались ним виключно в судовій інстанції, без надання таких відомостей поліції, а під час співбесіди від 17.08.2023 (арк. 4) надав твердження, що перебуваючи в поліції лише склав фоторобот вбивць, без надання письмових чи усних свідчень. Крім того, як спостерігається, в іншій співбесіді заявник повідомляє, що звертався до ЗМІ, без звернення до органів поліції чи судової інстанції.

Розбіжності, що стосуються періоду виїздів з Пакистану, ОАЕ: приблизний період першого виїзду з Пакистану до ОАЕ можливо встановити виключно шляхом зіставлення тверджень про тривалість переслідувань (півтора роки з моменту вбивства друга) та приблизної дати скоєння злочину між 2000-2003 роками. Отже, перший виїзд до ОАЕ відбувся приблизно в 2001-2004 роках.

Період перебування на території ОАЕ під час першої поїздки становить 6 років, причина повернення до Пакистану - вказана депортація. Якщо враховувати приблизний період першого виїзду (2001-2004 роки), то період повернення в Пакистан логічно вважати 2007-2010 роки. За словами позивача, термін та місце перебування в Пакистані у період 2007-2010 років склав 1 місяць, він перебував у м. Карачі, де відкрив нову візу до ОАЕ, що не узгоджується з процедурою депортації, як примусового заходу. Зокрема, перевіркою через ІКП встановлено, що Посольство ОАЕ в Пакистані розташовано в м. Ісламабад, що вказує на надання недостовірних відомостей.

Також відповідач вказує, о додатковим елементом неправдивої інформації є два твердження заявника, що спростовані ним самостійно. Так, за анкетними даними від 23.01.2023 (арк. 3), заявник протягом 4 (чотирьох) років проживав у м. Мурідкі (Пакистан) потім виїхав до ОАЕ. Такі відомості спростовані у співбесіді від 27.01.2023 (арк. 8).

Розбіжності щодо ймовірного переслідування: відповідно до співбесіди від 27.01.2023 (арк. 6, 8), переслідувачами були брати та друзі одного з убивць. Останній одночасно був співробітником правоохоронних органів і втік з місця злочину. У цьому ж протоколі заявник змінив твердження та вказав, що переслідувачем є особа на ім`я ОСОБА_9 , який є братом іншого вбивці, який уникнув відповідальності за вчинення злочину. В іншому протоколі від 28.11.2023 (арк. 3) Асіф став братом іншої особи, яку засуджено до смертної кари, а під час співбесіди від 27.01.2023 (арк. 9) повідомлено, що Асіф є братом особи, який відбуває довічне ув`язнення.

Також, змінено свідчення щодо переслідувача позивача. За одними даними така особа є співробітником правоохоронних органів (арк. 7 співбесіди від 27.01.2023), за іншими відомостями позивач не володіє відомостями щодо сфери зайнятості такого переслідувача (арк. 6 співбесіди від 17.08.2023).

При зіставленні відомостей з двох співбесід додатково виявлена неправдива інформація у вигляді таких тверджень. За одними даними його переслідувачем був ОСОБА_10 , місце проживання (м. Мурідке та м. Ісламабад), віросповідання (мусульманин-шиїт), депутат національної асамблеї Пакистану від політичної партії під назвою мусульманська ліга Пакистану (PML(n)) (арк. 5 співбесіди від 17.08.2023, арк. співбесіди від 25.09.2023). Зазначена інформація особисто спростована заявником у протоколі від 11.12.2023 (арк. 8).

Зокрема, відповідачем була проведена перевірка всіх списків представників і депутатів від національної асамблеї Пакистану та мусульманської ліги Пакистану. Зокрема, опрацьовано списки присутніх на зборах національної асамблеї за 2023 рік та перелік членів (PML(n)), які представлені в національній асамблеї. Відповідної ідентифікації не знайдено.

Крім того, безпечною умовою для повернення на Батьківщину позивач називає настання смерті або притягнення до відповідальності вбивці свого друга (арк. 9 співбесіди від 27.01.2023). Зазначене не узгоджується з твердженнями щодо суб`єктів злочину та видів покарання, які вони отримали за законодавством Пакистану: особи на ім`я ОСОБА_11 засуджені до смертної кари та довічного ув`язнення; Асіф - наразі розшукується правоохоронними структурами Пакистану (арк. 6 протоколу від 27.01.2023). За іншими твердженнями заявника, рідного брата Асіфа було засуджено до смертної кари та вирок виконано, а стосовно Асіфа винесено вирок про довічне ув`язнення, але вирок не виконано, особу звільнено від покарання злочину за невідомих обставин (арк. 3 співбесіди від 28.11.2023). Разом з тим, під час співбесіди від 28.11.2023 (арк. 3) позивач вказав, що через озброєний напад були затримані всі злочинці, подальше їхнє майбутнє позивачеві не відомо (арк. 3 співбесіди від 28.11.2023).

Відповідне спостерігається по факту розшуку злочинців. За одними даними в рамках кримінальної справи вбивства ОСОБА_5 розшукується одна особа. Такі відомості заявник отримав з Пакистану, про що заявив у протоколі від 27.01.2023 року (арк. 6), але пізніше, під час співбесіди від 28.11.2023 (арк. 3) до ДМС повідомлено, що будь-яких осіб держава в рамках кримінальної справи не розшукує.

Аналогічна ситуація складається з тверджень щодо поінформованості про рішення судових інстанцій по кримінальній справі (арк. 6 співбесіди від 17.08.2023), щодо власної присутності на засіданнях судових інстанцій (арк.8 протоколу від 17.08.2023, арк. 5 співбесіди від 25.09.2023), видів покарання обвинувачених по справі, а також шляхів здобуття суперечливої інформації (арк. 3 співбесіди від 28.11.2023, арк. 1,2 співбесіди від 06.12.2023, арк. 2 співбесіди від 27.01.2023).

Також не можуть вважатися достовірними твердження щодо джерел інформування позивача. За одними даними, усі відомості надходили від друга на ім`я ОСОБА_12 (співбесіда від 27.01.2023, арк. 6), який черпає відомості від родичів заявника, за іншими даними це друг на ім`я ОСОБА_6 (протокол від 17.08.2023, арк. 5), з яким у 2023 році заявник продовжував підтримувати стислий і дружній зв`язок. Під час перевірки тверджень, у протоколі від 25.09.2023 (арк. 3) повідомлено, що з другом ОСОБА_6 заявник не спілкувався вже декілька років.

Також різняться відомості щодо кількості свідків. За одними даними їх троє (арк. 6 співбесіди від 17.08.2023), за іншими їх двоє (арк. 2 співбесіди від 25.09.2023), а виходячи з опитування (арк. 7 співбесіди від 17.08.2023), усіх трьох свідків вбито. Зазначене суперечить з іншими відомостями, де заявлено, що ОСОБА_6 проживає постійно то в ОАЕ (м. Дубай), то в АДРЕСА_1 , переслідування він не зазнає й не зазнавав (арк. 6 співбесіди від 25.09.2023, арк. 7 співбесіди від 17.08.2023, арк. 10 співбесіди від 11.12.2023).

Щодо свідка ОСОБА_7 , за одними даними його в 2022 році вбито, за іншими даними він постійно проживає то в ОСОБА_13 , то в Пакистані, відомостями про третього друга - свідка заявник не володіє і тому назвати не може (арк. 5, 7 співбесіди від 17.08.2023, арк. 6 співбесіди від 25.09.2023, арк. 2-3 співбесіди від 14.11.2023, арк. 2 співбесіди від 28.11.2023, арк. 9 співбесіди від 11.12.2023).

Стосовно переслідувача в ОАЕ, відповідно до співбесіди від 25.09.2023 (арк. 5-6) це особа на ім`я ОСОБА_9 , який декілька разів дзвонив на мобільний номер телефону заявника з погрозами, за іншими даними відомості стосовно Асіфа спростовані заявником, надано твердження, що це було 2 (дві) невідомих йому особи (протокол від 17.08.2023, арк. 3).

Наданий до ДМС документ як доказ не співпадає з повідомленою історією про напад на позивача в Пакистані. Згідно з документом, постріл здійснено поблизу автомобілю в результаті сварки між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , останній вистрелив з пістолету в ОСОБА_7 при слідуванні разом з заявником до суду Ферозівала, кількість нападаючих двоє. Виходячи з усних тверджень позивача, постріл зроблено на відстані 150 - 200 метрів у напрямку будинку, поблизу якого в автомобілі перебували ОСОБА_7 та заявник, кількість нападаючих 4-5 осіб (арк. 8, 7 співбесіди від 11.12.2023).

У порівнянні з визначеними недоліками, також виявлені інші спроби з надання неправдивої інформації. Так, позивач повідомив, що переслідувач шляхом застосування фізичної сили заволодів родинним будинком, де проживав його рідний брат, останній був вимушений залишити майно (арк. 8 співбесіди від 27.01.2023). В іншому ж протоколі повідомив, що виїзд брата з будинку відбувся через сварку між братом та заявником, на момент перебування останнього в Пакистані (арк. 6 співбесіди від 27.01.2023, арк. 4 протоколу від 25.09.2023, арк. 3 співбесіди від 11.12.2023 року). Впродовж подальшого опитування встановлено, що заявник підтримує зв`язок з рідною сестрою та рідний брат проживає в родинному будинку (арк. 6 співбесіди від 17.08.2023, арк. 4 протоколу від 25.09.2023). Подібним недостовірним недоліком є той факт, що під час співбесіди від 17.08.2023 (арк. 4) повідомлено, що позивач користувався у Пакистані послугами адвоката. Зазначене твердження спростовано ним самостійно в ході проведення протоколу від 11.12.2023 (арк. 8).

З метою перевірки факту внутрішньої небезпеки при ймовірному поверненні позивача до країни громадянської належності, ДМС використано релевантне ІКП, останніми звітами вважаються документ УВКБ ООН від 28.02.2023 року та від 20.03.2023 року.

Так, відповідно до релевантної ІКП, в країні підтверджується проблематика боротьби держави з терористичними організаціями у відповідному регіоні, яким вважається область Белуджистан. Звертається увага, що позивач ніколи не мав належності до такого регіону, постійно проживав у регіоні Пенджаб.

Щодо загального питання боротьби з тероризмом у країні, то сутички відбуваються між державою з одного боку та представниками терористичних організацій з іншого, страждання цивільного населення спостерігаються через обставину перебування на час події таких сутичок.

Загалом, у звітах підтверджується факт покращення безпекової ситуації для цивільного населення в 2022 році у порівнянні з 2021 та попередніми роками. Зокрема встановлено, що рівень насильства в Пенджаб у 2022 році в порівнянні з 2021 роком знизився на 60%, що позитивно розцінюється експертами в сфері захисту прав людини.

Щодо кількості терористичних актів у Пенджаб, протягом 2022 та станом на лютий 2023 років вчинено 3 таких випадки, загинуло 6 осіб. Всі терористичні акти були спрямовані на військові об`єкти, злочини відбулись у м. Лахор (2 терористичних акти здійснені проти співробітників служби безпеки) та м. Равалпінді (1 терористичний акт здійснено проти посадовців поліції), до яких позивач не належить і проживав у іншому окрузі Пенджаб (м. Мурідкі, району Шейкхупура).

Окрім того, протягом 2022 року силами безпеки проведено успішних 25 антитерористичних операцій, спрямованих на знищення терористів або недопущення таких суб`єктів на територію області Пенджаб. Стримування представників терористичних організацій відбувається державою в 4 округах: Равалпінді, Гуждрунвалу, Фейсалабад, Дера-Газі-Хан, де заявник також ніколи не проживав та не мав до них належності.

Окремо, в контексті ймовірної історії шукача захисту було проведено аналіз переслідування свідків по кримінальним справам. Встановлено, що зазначені випадки існують, але за умовою, що суб`єктом нападу є відомі й впливові релігійні чи політичні діячі. В контексті звичайного населення таких випадків не виявлено.

Натомість у Пакистані реалізується прогресивна стратегія національної безпеки на 2022-2026 роки, що є запорукою для реалізації ефективної політики держави у сфері захисту прав людини, забезпечення конституційних привілеїв громадянина, захист усього населення країни від усіх форм екстремізму, злочинності, тероризму та насильства, зокрема, криміногенного або військового характеру (додаток 5).

Натомість у Пакистані реалізується прогресивна стратегія національної безпеки на 2022-2026 роки, що є запорукою для реалізації ефективної політики держави у сфері захисту прав людини, забезпечення конституційних привілеїв громадянина, захист усього населення країни від усіх форм екстремізму, злочинності, тероризму та насильства, зокрема, криміногенного або військового характеру (додаток № 5).

Також, за результатами опитування позивача встановлено, що на період проживання в країні громадянської належності він користувався усіма базовими комунікаціями та адміністративними послугами як в регіоні Пенджаб, так і при виїзді до інших міст країни (арк. 8 співбесіди від 27.01.2023).

Тобто, ймовірність зазнати серйозної шкоди на території Пакистану, в тому числі після повернення виключається через визнання регіону постійного проживання таким, де рівень безпеки для цивільного населення є достатнім.

З огляду на викладене, суд погоджується з твердженням відповідача, що за результатами проведено аналізу відсутні об`єктивні факти, які б свідчили про наявність загрози життю, безпеці чи свободі позивача у випадку повернення до Пакистану, в тому числі пов`язані з тривалим проживанням на території третіх країн.

Щодо визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Пакистану, з огляду на наступне.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 06 серпня 2020 року по справі № 420/3327/19, від 06.03.2019 по справі № 826/14576/16, постанові від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17, постанові від 04.03.2019 по справі № 815/2505/17, який в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що за час перебування позивача на території України не виявлено подій для обґрунтованого побоювання позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З огляду на викладене, можливо стверджувати про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3,14 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, статті 14 Директиви № 2011/95/ЄС та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які ї потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування заявника в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Таким чином, суд погоджується із висновком відповідача, що факти, повідомлені позивачем на підтвердження своїх тверджень про переслідування у країні громадянської належності та пов`язану з ними небезпеку у разі його повернення до країни громадянської належності не можуть бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону.

Водночас, елемент звернення за міжнародним захистом із суттєвими зволіканнями, тривале нелегальне перебування на території України вказує на фактичний елемент зловживання процедурою та відсутність реальної потреби у міжнародному захисті.

Тобто, матеріали особової справи позивача не містять умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналіз матеріалів справи підтверджує, що відповідач при винесенні оскаржуваного рішення діяв згідно приписів частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до переконання про доведеність відповідачем правомірності прийнятого рішення та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги громадянина Ісламської Республіки Пакситан ОСОБА_1 , є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору та відмову у замовленні позову, розподіл судових витрат у відповідності до ст.139 КАС України, судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 139, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправною відмову у наданні статусу біженця відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ).

Відповідач: Державна міграційна служба України (вул. Володимирська буд. 9, м. Київ, 01001, ).

Суддя С.О. Cтефанов

.