Справа № 420/7885/24
Суддя: Токмілова Л.М.
Дата ухвалення: 2024-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7885/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову у звільненні Військової частини НОМЕР_3 від 24.11.2023;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_3 звільнити ОСОБА_1 на підставі підп. «г» п.2 ч.4 ст 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з перебуванням на утриманні 3 дітей до 18 років.

Ухвалою суду від 18.03.2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 01.04.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

08.04.2024 року виправлено описку в ухвала про відкриття провадження від 01.04.2024 року.

Ухвалою суду від 08.04.2024 року залучено до розгляду справи як другого відповідача - Військову частину НОМЕР_2 та розпочато розгляд справи спочатку.

Справу розглянуто з урахуванням перебування судді Токмілової Л.М. у відпустці.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що звернувся до Військової частини НОМЕР_2 з рапортом щодо звільнення з військової служби на підставі підп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років. За результатами розгляду рапорту позивачу було відмолено у наданні звільнення з військової служби, оскільки щодо однієї дитини - ОСОБА_3 не доведено факту утримання. Позивач зазначає, що біологічного батька дитини позбавлено батьківських прав, а матір дитини підтверджує, що перебуває на утриманні позивача спільно з дитиною - ОСОБА_3 . На думку позивача, ним доведено утримання трьох неповнолітніх дітей, а тому відмова у звільненні з військової служби є необґрунтованою та протиправною.

24.04.2024 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов відзив від Військової частини НОМЕР_3 , в якому відповідач не погоджується з викладеними у позовній заяві підставами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Як слідує з наданих позивачем документів, позивач є батьком двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , щодо третьої неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , позивач є вітчимом. Відповідач зазначає, що позбавлення батька батьківських прав не звільняє його від обов`язку утримання дитини. Водночас, позивач не надав доказів, якими би підтверджувалось фактичне утримання ним ОСОБА_3 , а перебування позивача у шлюбі з жінкою, яка має дітей від попереднього шлюбу, не може автоматично свідчити про утримання таких дітей саме позивачем, до того ж за приписами Сімейного кодексу України усунутись від утримання дітей повинен не тільки батько, а й їх дід, баба, повнолітні брати та сестри, що позивачем також не доведено. З огляду на вказане, зазначає про відсутність підстав для звільнення з військової служби позивача.

03.05.2024 року до суду Одеського окружного адміністративного суду надійшов відзив від Військової частини НОМЕР_2 , в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки у повноваження командира Військової частини НОМЕР_2 не входить звільнення військовослужбовців віреної йому військової частини. Разом із тим, Військовою частиною НОМЕР_2 були вчинені всі дії відповідно до чинного законодавства щодо передачі рапорту позивача на розгляд уповноваженим особам та доведено прийняте рішення до заявника. Вказує, що під час розгляду рапорту позивача командир ВЧ НОМЕР_2 та командування ВЧ НОМЕР_3 діяли у суворій відповідності до вимог чинного законодавства.

07.05.2024 року до суду позивачем надіслано додаткові пояснення, в яких зазначено, що рішенням Овідіопольського районного Одеської області від 26.03.2024 у справі №509/7700/23 заяву ОСОБА_1 про усиновлення ОСОБА_3 задоволено. Відповідне рішення набрало законної сили. Таким чином, позивачем підтверджується факт утримання ним трьох неповнолітніх дітей.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період у військовій частині НОМЕР_2 , яка підпорядкована військовій частині НОМЕР_3 .

Позивач звернувся до командира ВЧ НОМЕР_2 із рапортом від 05.11.2023 р. (вх.07.11.2023 р. №82/4) щодо звільнення з військової служби на підставі п.2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з утриманням трьох дітей віком до 18 років.

До поданого рапорту було долучено копії таких документів: паспорта, РНОКПП, свідоцтва про шлюб, паспорта дружини позивача - ОСОБА_6 , свідоцтва про народження ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , рішення суду про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , довідки про неотримання аліментів на ОСОБА_3 , заяви про відсутність претензій матері сина ОСОБА_4 по відношенню до позивача, рішення суду від 14.09.2023 року №521/10924/23 про позбавлення ОСОБА_8 батьківських прав відносно ОСОБА_3 .

Супровідним листом від 13.11.2023 року №1738 військова частина НОМЕР_2 надіслала командиру військової частини НОМЕР_3 , для прийняття рішення, рапорт позивача разом з поданим пакетом документів.

Листом від 24.11.2023 року №6831 військова частина НОМЕР_3 повідомила командира військової частини НОМЕР_2 , що надані ОСОБА_1 документи не підтверджують факт утримання ним трьох неповнолітніх дітей. Зазначено, що його пасинок має рідного батька - ОСОБА_8 . Згідно довідки про неотримання аліментів, доданої до рапорту, ОСОБА_8 щомісячно з 2019 року сплачує аліменти на утримання ОСОБА_3 і має заборгованість лише за шість останніх місяців на момент складання зазначеної довідки. Відсутні докази притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за ст. 164 ККУ. В той же час, позбавлення ОСОБА_8 батьківських прав відносно ОСОБА_3 не звільняє його від обов`язку утримувати свою дитину з моменту її народження до досягнення нею повноліття. Отже, біологічний батько пасинка ОСОБА_1 виконує свій обов`язок щодо утримання своєї дитини. Також в листі зазначено, що ОСОБА_1 не надав будь-які дані щодо відсутності у неповнолітнього ОСОБА_3 рідних діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ж неможливості належного утримання ними цієї дитини. Крім того, ОСОБА_1 не надав жодних даних щодо свого місця роботи або ж роду занять, що виконувались ним до призову на військову службу, та щодо розміру отриманих ним доходів, що не дозволяє встановити, чи дійсно він мав фактичну можливість надавати матеріальну допомогу пасинку, тобто утримувати його. За таких обставин, ОСОБА_1 не підтвердив наявність у нього обов`язку утримувати неповнолітнього ОСОБА_3 в силу статті 268 СК України.

Листом від 29.11.2023 року №1896 військова частина НОМЕР_2 повідомила ОСОБА_1 про прийняте рішення за результатом розгляду його рапорту.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серї НОМЕР_5 , ОСОБА_1 є батьком дітей.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 , 24.01.2019 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_9 .

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14.09.2023 року у справі №521/10924/23 ОСОБА_8 позбавлено батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 .

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.03.2024 року у справі №509/7700/23 оголошено ОСОБА_1 усиновлювачем дитини ОСОБА_3 .

Позивач, вважаючи протиправною відмову відповідачів у звільненні з військової служби, звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи даний публічно-правовий спір, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 29.03.1992 р. № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частиною 1 статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (ч.2 ст.1 Закону № 2232-ХІІ).

Згідно ч.1 ст.2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 статті 2 Закону № 2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 24.02.2022 р. № 2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 р. строком на 30 діб.

На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Позивач звернувся із рапортом про звільнення із Збройних Сил України за абз.13 пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону № 2232-ХІІ у зв`язку із перебуванням на утриманні трьох дітей віком до 18 років.

Підстави звільнення з військової служби визначені ст.26 Закону № 2232-XII (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин).

Відповідно до абз.13 пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008).

Відповідно до п.6, 7 Положення №1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Згідно з п.12 Положення №1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, призупинення військової служби або звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. Також наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби та дії контракту понад встановлені строки до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністерством оборони України.

Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано п.225 цього Положення. Так, пп.2 п.225 Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Стосовно порядку звільнення, п.233 Положення №1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абз.3 п.241 Положення №1153/2008).

Пунктами 12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454, передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Відповідно до п.14.10 розділу XIV цієї Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану, зокрема, на підставах, визначених підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед яких така обставина як перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

05.11.2023 позивач звернувся за встановленим порядком до командира ВЧ НОМЕР_2 з рапортом про звільнення з військової служби, додавши до нього документи, які, на його думку, підтверджують право на звільнення на підставі абзацу тринадцятого підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII.

Оскільки позивач має військове звання молодший сержант, то прийняття рішення про звільнення його з військової служби відповідно до Положення №1153/2008 належить до повноважень командира бригади в якій він проходить військову службу.

Військова частина НОМЕР_2 не є бригадою та підпорядкована військовій частині НОМЕР_3 , яка за своєю штатною структурою є бригадою. А тому відповідно до п.п. 2 п. 225 Положення №1153/2008, рапорт позивача був переданий для розгляду та прийняття рішення командуванню військової частини НОМЕР_3 , як органу військового управління, наділеному повноваженнями на звільнення з військової служби військовослужбовців у званні «молодший сержант».

Військовою частиною НОМЕР_3 розглянутий рапорт ОСОБА_1 по суті, про що свідчить лист-відповідь від 24.11.2023 з юридичним висновком з зазначенням відсутності підстав для звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами, такими як перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років (абзац тринадцятий підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII).

Відмова позивачу у звільненні з військової служби обґрунтована тим, що на утриманні у позивача перебуває двоє дітей, позивач не є батьком ще однієї дитини дружини від попереднього шлюбу, позбавлення рідно батька батьківських прав не звільняє його від утримання дитини, відсутні докази того, що всі кровні родичі дитини, вказані у частині першій статті 268 СК України (матір, батько, дід, баба, повнолітні брати та сестри, якщо наявні) з поважних причин не можуть надавати дитині належного утримання.

Надаючи оцінку таким підставам відмови відповідача у звільненні з військової служби позивача, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 є батьком двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

24.01.2019 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 , після одруження ОСОБА_6 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_7 від 24.01.2019).

ОСОБА_6 є матір`ю ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_6 від 04.12.2013, батько дитини - ОСОБА_8 .

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14.09.2023 року у справі №521/10924/23 ОСОБА_8 позбавлено батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що пасинок перебуває на його утриманні, оскільки вони проживають разом, його матір перебуває на повному утриманні позивача, а батько дитини позбавлений батьківських прав, крім того має заборгованість зі сплати аліментів.

В площині норм СК України спірне питання стосується обов`язку вітчима утримувати неповнолітнього пасинка.

Загальний порядок здійснення сімейних прав та виконання сімейних обов`язків закріплено у статтях 14, 15 СК України.

Так, сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. У той же час, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. Майновий обов`язок недієздатної особи за її рахунок виконує опікун. Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 155 СК України унормовано, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Стаття 180 СК України, визначає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Якщо місце проживання чи перебування батьків невідоме, або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину, дитині призначається тимчасова державна допомога з урахуванням матеріального стану сім`ї, у якій виховується дитина, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виплата тимчасової державної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Стаття 188 СК України передбачає, що батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. Батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

Стаття 196 СК України регулює питання відповідальності за прострочення сплати аліментів, оплати додаткових витрат на дитину.

Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, вони: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Статтями 207 та 232 СК України унормовано поняття «усиновлення» та правові наслідки усиновлення. Зокрема, усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.

З моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням. При усиновленні дитини однією особою ці права та обов`язки можуть бути збережені за бажанням матері, якщо усиновлювачем є чоловік, або за бажанням батька, якщо усиновлювачем є жінка. моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Стаття 12 цього Закону передбачає, що позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей.

Частиною 2 ст. 166 СК України також визначено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Згідно з статтею 268 СК України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини.

Отже, сімейне законодавство містить чітке розмежування таких понять, як «батько», «мати», «дитина», «вітчим», «пасинок», «усиновлений», «усиновитель». Перед усім, це пов`язано із різним обсягом прав та обов`язків названих суб`єктів сімейних правовідносин по відношенні один до одного.

Зокрема, законодавець безальтернативно наголошує на тому, що батько зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей навіть в тому випадку, коли не проживає разом з ними та позбавлений батьківських прав. Форми такого утримання можуть різнитись. Тобто, законодавець надає право сторонам сімейних правовідносин диспозитивно вирішити питання про форму утримання дитини одним із батьків.

Коли питання стосується сплати «аліментів», то безумовно, якщо така форма утримання, визначена рішенням суду, вона є обов`язковою. Але, з іншої сторони, не сплата аліментів не має своїм правовим наслідком втрату правового зв`язку між дитиною та одним із батьків. Судова практика у сімейних спорах свідчить про те, що часто не сплата аліментів являється наслідком неприязних стосунків колишнього подружжя. А тому аналізовані приписи СК України визначають відповідальність за несплату аліментів, що пов`язана із негативними наслідками майнового характеру, а не припиненням зв`язку між батьками та дітьми. Адже головним завданням сімейного законодавства є охорона та збереження цінностей сім`ї, а заразом зв`язку між дитиною та її батьками, безвідносно до того, які відносини складаються між самими батьками дитини.

«Вітчим» і «пасинок» не мають настільки чітко визначених прав та обов`язків по відношенні один одного. Якщо «пасинок» має батька, який проживає окремо та позбавлений батьківських прав, то за нормами сімейного законодавства вони наділені по відношенню один до одного правами та обов`язками. Тобто, батько має своїм обов`язком утримувати неповнолітню дитину навіть, якщо вона проживає окремо від нього з матір`ю, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком.

Вітчим має своїм обов`язком утримувати пасинка, який з ним проживає, якщо у нього немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що вітчим може надавати матеріальну допомогу. При цьому, суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини.

Звідси вбачається, що вітчим вважається таким, що зобов`язаний утримувати пасинка за сукупності таких умов:

1. пасинок проживає разом із вітчимом;

2. пасинок немає родичів першої та другої лінії кровного споріднення або ж ці особи не можуть надавати пасинку утримання;

3. вітчим може надавати матеріальну допомогу.

Такий перелік є виключним та розширеному тлумаченню не підлягає.

З іншої сторони, якщо вітчим самостійно (за власною ініціативою) надає матеріальну допомогу пасинку, це свідчить про дотримання засад добросовісності, розумності та справедливості у сімейних правовідносинах. Проте, з позиції норм СК України таку поведінку вітчима не можна назвати «утриманням», бо «утримання», це не «право», а безальтернативний та імперативно визначений «обов`язок» батьків по відношенню до неповнолітніх дітей.

Також пасинок у спірному випадку не може вимагати у вітчима забезпечення його утриманням, оскільки за законом такий обов`язок на нього не покладений.

Така позиція суду узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 14.12.2023 у справі №160/11228/23.

Суд зауважує, що позивач до рапорту про звільнення з військової служби від 05.11.2023 р. не долучив жодних документів, які б могли підтвердити відсутність батька, поважність причин, за яких батько не може надавати належного утримання; звільнення ОСОБА_8 від обов`язку такого утримання, а також доказів того, що ОСОБА_3 не має діда, баби, повнолітніх братів та сестер, здатних його утримувати або ці особи з поважних причин не можуть надавати йому належного утримання, як це визначено ч.1 ст.268 СК України.

Отже позивачем не було долучено до рапорту про звільнення з військової служби документів, які б підтверджували перебування на його утриманні ОСОБА_3 , тобто не підтверджено перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років, тому суд дійшов висновку, що, на час розгляду рапорту позивача, підстави для звільнення з військової служби відсутні, а відмова військової частини НОМЕР_3 у звільненні з військової служби за сімейними обставинами є правомірною.

Разом із тим суд враховує, що під час розгляду даної справи, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.03.2024 року у справі №509/7700/23 ОСОБА_1 оголошено усиновлювачем дитини ОСОБА_3 .

Таким чином, на час розгляду справи позивач є усиновителем ОСОБА_3 , тому зобов`язаний його утримувати як неповнолітню усиновлену дитину, що підтверджує наявність у позивача на утриманні трьох неповнолітніх дітей.

Водночас, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.03.2024 року у справі №509/7700/23 не було долучено позивачем до рапорту про звільнення з військової служби та не розглядалося відповідачем при прийнятті рішення по суті за рапортом, оскільки на той момент відповідне рішення суду ще прийнято не було.

Таким чином, суд погоджується, що оскільки рішенням суду позивача визначено усиновителем третьої неповнолітньої дитини, то у нього наявні підстави для звільнення з військової служби на підставі п.2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з утриманням трьох дітей віком до 18 років.

Однак, оскільки на момент розгляду рапорту позивача та прийняття спірного рішення про відмову у звільненні з військової служби, рішення суду у справі №509/7700/23 прийнято не було, позивач не був усиновителем ОСОБА_3 , а доказів утримання останнього до рапорту долучено не було, тому відсутні підстави для визнання протиправною відмови військової частини НОМЕР_3 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку з утриманням трьох дітей віком до 18 років.

У той же час позивач не позбавлений права повторно звернутися з рапортом про звільнення з військової служби з долученням нових доказів, зокрема рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.03.2024 року у справі №509/7700/23.

Враховуючи зазначане, суд не вбачає підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , оскільки військова частина НОМЕР_3 належним чином розглянула рапорт позивача від 05.11.2023 та надала 24.11.2023 правомірну та обґрунтовану відповідь разом з юридичним висновком про відсутність правових підстав для звільнення позивача з військової служби за абзацом тринадцятим підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України від 08.07.2011 №3674-VI "Про судовий збір", у зв`язку з чим судові витрати відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 12, 139, 242-246, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя Токмілова Л.М.

.

.