Справа № 200/1106/24
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2024-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2024 року справа №200/1106/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року у справі № 200/1106/24 (головуючий І інстанції Загацька Т.В.) за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні,-

У С Т А Н О В И В:

В лютому 2024 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплатити ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 19.06.2021 по 18.12.2021 (включно); стягнути зі НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України (військова частина НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 19.06.2021 по 18.12.2021 (включно) в розмірі 207 399,39 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 16.06.2021 № 227-ОС виключено ОСОБА_1 із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 18.06.2021. Разом з цим, фактично остаточний розрахунок з ним здійснено 25.01.2024. При цьому, нараховуючи та виплачуючи заборгованість належних позивачу при звільнені сум, відповідач не нарахував та не виплатив середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільнені, як то передбачено ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року у справі № 200/1106/24 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплатити ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 19.06.2021 по 18.12.2021 (включно). Стягнуто з НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 19.06.2021 по 18.12.2021 (включно) в розмірі 89181,74 грн. У задоволенні інших вимог - відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено практично ті самі доводи якими обгрунтовано відзив на позовну заяву.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 проходив військову службу у НОМЕР_1 прикордонному загоні, що підтверджується відомостями витягу з особової справи від 18.06.2021 № 12/631 та з січня 2020 року перебував на грошовому забезпеченні відповідача.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій згідно посвідчення від 26.05.2017, серія НОМЕР_3 .

Відповідно витягу з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону від 16.06.2021 № 227-ОС підполковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Надано час для розрахунку з 16 червня по 18 червня 2021 року.

Судом встановлено, що на час звільнення позивача з військової служби відповідачем не проведено повного розрахунку по грошовому забезпеченню.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27.12.2022 по справі №200/4765/22 позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_2 ), щодо обчислення грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як особі, що має статус учасника бойових дій ОСОБА_1 у період з 01.01.2020 року по 18.06.2021 року із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року.

Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_2 ) (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) грошового забезпечення за період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року та допомоги на оздоровлення із застосуванням для обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт встановлений додатками 1, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб.

Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_2 ) (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) грошового забезпечення за період з 01.01.2021 по 18.06.2021, одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як особі, що має статус учасника бойових дій із застосуванням для обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2021 рік станом на 01.01.2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт встановлений додатками 1, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб.

В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 04.07.2023 по справі №200/4765/22 апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_2 ) залишено без задоволення. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року у справі № 200/4765/22 залишено без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вказаного рішення суду, відповідачем 25.01.2024 проведено виплату коштів в сумі 88 567,95 грн.

Проте, виплата середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені, відповідачем здійснена не була, що ним не заперечується.

На виконання ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 07.05.2024 відповідачем надано довідку про доходи ОСОБА_1 №74 від 10.05.2024, згідно якої за квітень-травень 2021 року середньоденне грошове забезпечення складало 736,32 грн., середньомісячне грошове забезпечення складало 22089,60 грн.

Відповідно до перерахунку зробленого на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04.08.2023 по справі №200/4764/22 розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 :

-у квітні 2021 року становив 29 083,60 грн і включав такі складові: посадовий оклад 7 630 грн; оклад за військовим званням 1 820 грн; надбавка за вислугу років 3 780 грн; надбавка за ОПС 9 261 грн; надбавка за таємність 1 144,50 грн; надбавка за кваліфікацію 228,90 грн; додаткова надбавка ОПС 793,80 грн; премія 4 425,40;

- у травні 2021 року становив 28 819 грн і включав такі складові: посадовий оклад 7 630 грн; оклад за військовим званням 1 820 грн; надбавка за вислугу років 3 780 грн; надбавка за ОПС 9 261 грн; надбавка за таємність 1 144,50 грн; надбавка за кваліфікацію 228,90 грн; додаткова надбавка ОПС 529,20 грн; премія 4 425,40.

Відповідно до особистої картки грошового забезпечення за 2021 рік ОСОБА_1 у квітні 2021 року нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення у сумі 415,41 грн та грошова винагорода за участь ООС (АТО) у сумі 6 500 грн, у травні 2021 року нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення у сумі 415,41 грн та грошова винагорода за участь ООС (АТО) у сумі 3 900 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обстаивнам справи, колегія суддів зазначає наступне.

При вирішенні питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-352а13 та постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15.

Крім того, така правова позиція була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 у справі №805/2948/17-а, від 08.11.2018 у справі №821/1333/16, від 18.04.2019 у справі № 806/889/17.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України).

Зважаючи на викладене, суд відхиляє твердження відповідача, викладені у відзиві на позов, як на підставу відмови позивачу у нарахуванні на виплаті середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум, про те, що положення Кодексу законів про працю України не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців, які проходять військову службу, стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за невикористане речове майно, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення), не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17.

Доводи відповідача про те, що у спірному випадку на нього не поширюється відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України є помилковими.

Таким чином, після ухвалення судових рішень про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Враховуючи наведене, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року по справі №813/356/16.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку про протиправну бездіяльність відповідача щодо непроведення своєчасного повного розрахунку при звільненні позивача.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 25.01.2024 шляхом виплати грошового забезпечення на виконання судового рішення у розмірі 88 567,95 грн.

Згідно наданої відповідачем довідки про доходи ОСОБА_1 №74 від 10.05.2024 вбачається, що за квітень-травень 2021 року середньоденне грошове забезпечення складало 736,32 грн., середньомісячне грошове забезпечення складало 22089,60 грн.

Проте, суд не приймає зазначену довідку відповідача, оскільки вона не містить усіх постійних складових грошового Забезпечення позивача, які не мають одноразового характеру та які належали позивачу за останні два місяці перед звільненням.

Відповідно до перерахунку зробленого на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04.08.2023 по справі №200/4764/22 розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 :

-у квітні 2021 року становив 29 083,60 грн і включав такі складові: посадовий оклад 7 630 грн; оклад за військовим званням 1 820 грн; надбавка за вислугу років 3 780 грн; надбавка за ОПС 9 261 грн; надбавка за таємність 1 144,50 грн; надбавка за кваліфікацію 228,90 грн; додаткова надбавка ОПС 793,80 грн; премія 4 425,40;

- у травні 2021 року становив 28 819 грн і включав такі складові: посадовий оклад 7 630 грн; оклад за військовим званням 1 820 грн; надбавка за вислугу років 3 780 грн; надбавка за ОПС 9 261 грн; надбавка за таємність 1 144,50 грн; надбавка за кваліфікацію 228,90 грн; додаткова надбавка ОПС 529,20 грн; премія 4 425,40.

Згідно з інформацією, яка міститься в особовій картці грошового забезпечення за 2021 рік ОСОБА_1 у квітні 2021 року нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення у сумі 415,41 грн та грошова винагорода за участь ООС (АТО) у сумі 6 500 грн, у травні 2021 року нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення у сумі 415,41 грн та грошова винагорода за участь ООС (АТО) у сумі 3 900 грн.

Отже розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за квітень 2021 року становить 35 999,01 грн., за травень 2021 року - 33 134, 41 грн.

В постанові від 26.04.2024 у справі № 380/1169/20 Верховний Суд дійшов висновку, що надбавка за участь в АТО виплачується щомісяця до дня звільнення з військової служби та має постійний (систематичний) характер, а тому відсутні підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення.

Враховуючи наведене, винагорода за участь АТО входить до складу грошового забезпечення.

З урахуванням викладеного, розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два місяця служби перед звільненням становив 69 133,42 грн (квітень 2021 року 35 999,01 грн та травень 2021 року 33 134,41 грн).

Затримка розрахунку при звільненні за період з 19.06.2021 (наступний день після звільнення з військової служби) до 24.01.2024 включно становить 950 календарних днів.

Водночас, суд зазначає, що з 19.07.2022 набрав чинності Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин № 2352-IX від 01.07.2022, яким викладено в новій редакції норму ст. 117 КЗпП України, а саме, встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем, а саме 25.01.2024, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст.117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 19.07.2021, проте не більш як за шість місяців, що становить 183 дні (з 19.06.2021 по 18.12.2021 (включно)).

Кількість календарних днів за квітень 2021 року (30 днів), травень 2021 року (31 день) становить 61 днів.

Відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 1 133,33 грн. (69 133,42 грн / 61 календарних дні).

Із цього слідує, що середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного ст.117 КЗпП України шестимісячного терміну становить 207399,39 грн (1 133,33 грн х 183 календарні дні).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п.71 постанови від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за весь час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати (п.91 постанови від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, із чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином суд приходить до висновку щодо наявності підстав для застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного у відповідності до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за весь час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 30.10.2019 року у справі № 806/2473/18, від 12.08.2020 року у справі № 400/3151/19.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав і Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 року (справа № 816/1640/17), зауваживши при цьому на обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

Суд зазначає, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 88 567,95 грн. (сума виплат за судовим рішенням)/ 207399,39 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку, що підлягав би виплаті) = 0,43.

З врахуванням принципу справедливості та співмірності позивачеву слід виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2021 по 18.12.2021 (включно) (не більше як за 6 місяців) - в сумі 89181,74 грн. (207399,39х0,43).

Водночас зазначена сума є тією сумою коштів, з яких у подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.

При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.08.2020 року у справі № 813/851/16, відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.

Таким чином, для повного і належного захисту порушених прав та інтересів позивача суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідача конкретну суму такої компенсації.

Перевіривши доводи сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до переконання, що заявлений позов належить задовольнити у спосіб визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні та стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 89181,74 грн.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року у справі № 200/1106/24 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року у справі № 200/1106/24 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 22 серпня 2024 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

І.В. Сіваченко