Справа № 200/3763/24
Суддя: Олішевська В.В.
Дата ухвалення: 2024-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2024 року Справа№200/3763/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олішевської В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до відповідача: Військової частини НОМЕР_1

про: визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 484884, 87 грн., зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 484884,87 грн.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 484884,87 грн., зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 484884,87 грн.

Позивач зазначає, що з 09.11.2017 року по 09.11.2020 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом від 09.11.2020 року №639-ОС позивача з 09.11.2020 року було звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

07.05.2024 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06.10.2023 року у справі №200/3042/23 відповідачем виплачено позивачу перерахунок грошового забезпечення за період з 30.01.2020 року по 09.11.2020 року у сумі 25602,56 грн.

25.05.2024 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01.09.2023 року у справі №200/3039/23 відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 09.11.2020 року у сумі 76889,79 грн.

Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 484884,87 грн.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач не погодившись з доводами позивача, викладеними у позовній заяві надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечував проти позову та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Позивач з 09.11.2017 року по 09.11.2020 року перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 .

06.05.2024 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06.10.2023 року у справі №200/3042/23 відповідачем виплачено позивачу перерахунок грошового забезпечення за період з 30.01.2020 року по 09.11.2020 року у сумі 25602,56 грн.

24.05.2024 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01.09.2023 року у справі №200/3039/23 відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 09.11.2020 року у сумі 76889,79 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року у справі №200/1992/23 стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.11.2020 по 19.04.2023 включно у розмірі 5000 грн.

Вважає, що між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, є рішення суду, що набрало законної сили.

Зазначає, що військова частина НОМЕР_1 у відповідності до висновків Верховного Суду, наведених у постанові від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, вже понесла відповідальність в обсязі визначеної чинним законодавством допустимої санкції.

У задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Ухвалою суду від 22 липня 2024 року витребувано у позивача пояснення щодо викладених відповідачем у відзиві заперечень щодо наявності підстав для закриття провадження у справі а також пояснення щодо суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 484884,87 грн., яку позивач просить стягнути на його користь, а саме з чого складається ця сума з посиланням на конкретне судове рішення, виплаченої суми по конкретному судовому рішенню з зазначенням періоду його фактичного виконання.

02 серпня 2024 року представником позивача надано пояснення, у яких останній заперечував проти закриття провадження у справі та зазначив, що при розгляді справи №200/1992/23 судом не надалась оцінка невиплаченому позивачу при звільненні грошовому забезпеченню по справам №200/3042/23, №200/3039/23, оскільки виплати по даним справам ще не були проведені.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом № НОМЕР_2 , РНОККП: НОМЕР_3 .

Відповідно до наказу начальника НОМЕР_4 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_2 від 09.11.2020 року № 639-ОС, старшину ОСОБА_1 (П-035946), інспектора прикордонної служби 3 категорії (фахівця радіотехнічного поста) відділення технічних засобів охорони державного кордону відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » І категорії (тип Б), звільненого з військової служби в запас наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 09.10.2020 № 575-ОС за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01.09.2023 року у справі № 200/3039/23 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині 4153,39 грн. в місяць за період з 01.03.2018 року по 09.11.2020 року включно, відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, з урахуванням вже виплачених сум індексації за цей період.

Вказане рішення суду набрало законної сили 25 березня 2024 року.

На виконання вказаного рішення суду відповідач 25.05.2024 року виплатив позивачеві 76889,79 грн., що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача 25.05.2024 року.

Вказана обставина не заперечується сторонами.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2023 року у справі № 200/3042/23 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 30.01.2020 року по 09.11.2020 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, грошової компенсації за 42 невикористаних календарних дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2018 2020 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Вказане рішення суду набрало законної сили 06 листопада 2023 року.

На виконання вказаного рішення суду відповідач 07.05.2024 року виплатив позивачеві 25602,56 грн., що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача від 07.05.2024 року.

Вказана обставина не заперечується сторонами.

Позивач, вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся до суду з даним позовом.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд застосовує джерела правового регулювання у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та зважає на наступне.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.06.2022 року у справі № 362/643/21, військова служба є різновидом публічної служби.

Таким чином, на спірні правовідносини розповсюджується дія КЗпП України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною першою цієї статті (в редакції станом на дату звільнення позивача) встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон України № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За правовою позицією Верховного Суду України, що викладена в справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Такий висновок також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17, від 29.07.2020 року у справі № 1.380.2019.003696.

Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Так, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

За наслідком розгляду справи № 821/1083/17 від 26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду сформулювала таку правову позицію:

- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);

- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;

- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Аналізуючи вищезгадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 в справі №21-1765а15 дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, за висновком Верховного Суду України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 у справі № 6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 зазначала, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що зі звільненим з військової служби позивачем, на день виключення зі списків особового складу військової частини повинен бути проведений повний розрахунок. Оскільки відповідачем не проведено повного розрахунку то останнім допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи компенсаційній характер виплати працівникові середнього заробітку за час порушення строків розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне здійснити наступний розрахунок щодо кожної належної позивачеві виплати, умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

При визначенні розміру середньої заробітної плати застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Абзацами першим, другим пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

На підставі пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням.

Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки № 567 від 26.06.2024, яку відповідачем надано до матеріалів справи, середньоденне грошове забезпечення позивача за вересень-жовтень 2021 року становить 380,02 грн.

Суд зазначає, що відповідно до наданих доказів та пояснень сторін позивач звільнений у листопаді 2020 року, разом з тим, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року у справі № 200/1992/23 розраховано середньоденне грошове забезпечення позивача у розмірі 380,02 грн.

Таким чином, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі 200/3039/23 за період з 10.11.2020 року по 19.07.2022 року становить 234472,34 грн. (380,02 грн. Х 617 днів).

На виконання вказаного рішення відповідач 25.05.2024 року виплатив позивачеві індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 09.11.2020 року у сумі 76889,79 грн.

Як встановлено судом у справі № 200/1992/23 відповідно до архівної відомості за 2021 рік, позивачу виплачено при звільненні 15151,22 грн.

Вказана обставина також підтверджується наданою позивачем архвіною відомістю з січня 2020 року по листопад 2020 року.

Таким чином, в цій частині загальна сума виплат на момент здійснення остаточного розрахунку повинна була становити 92041,01 грн. (76889,79 грн.+ 15151, 22 грн.).

Тож відсоткове співвідношення невиплаченої суми буде становити: 0.84 (76889,79 грн./ 92041,01 грн. з урахуванням правил заокруглення).

Отже, сума середнього заробітку в цій частині становить 196956,77 грн. (234472,34 грн. х 0.84 з урахуванням правил заокруглення).

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі №200/3042/23 відповідач 07.05.2024 року виплатив позивачеві перерахунок грошового забезпечення за період з 30.01.2020 року по 09.11.2020 року у сумі 25602,56 грн.

Таким чином, в цій частині загальна сума виплат на момент здійснення остаточного розрахунку повинна була становити 40753,78 грн. (15151, 22 грн. + 25602,56 грн.).

Тож відсоткове співвідношення невиплаченої суми буде становити 0,63 (40753,78 грн. / 25602,56 грн. з урахуванням правил заокруглення).

Отже, сума середнього заробітку в цій частині становить 147717,57 грн. (234472,34 грн. х 0.63 з урахуванням правил заокруглення).

Загальна сума належного середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, здійсненого на виконання рішень Донецького окружного адміністративного суду у справах № 200/3039/23 та 200/3042/23 за період з 10.11.2020 року по 19.07.2022 року становить 344674,34 грн. (147717,57 грн. + 196956,77 грн.).

Сума середнього заробітку з 20.07.2022 року по 07.05.2024 року та з 20.07.2022 року по 24.05.2022 року обмежена шістьма місяцями.

Період шість місяців з 20.07.2022 року по 20.01.2023 року складає 185 календарних днів.

Таким чином, середній заробіток за період з 20.07.2022 року по 20.01.2023 року становить 140607,40 = (380,02 грн. х 185) х 2 (дві виплати по справі 200/3039/23 та 200/3042/23).

Загальна сума середнього заробітку становить 485281,74 грн.

Однак, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16, від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку, суду необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інші обставин справи.

Таким чином, Верховним Судом, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Отже, визначаючи розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за суд виходить з таких обставин та критеріїв:

- у справах № 200/3039/23, 200/3042/23 позивач звернувся із відповідними позовами 28.06.2023 року, тобто, через понад 2 роки після звільнення;

- врахування періоду затримки (прострочення) виплати, а також того, що тривалість цього періоду пов`язана не з вимогою до роботодавця сплатити відповідні суми, а в зв`язку з розглядом судом позову позивача до відповідача про стягнення спірних сум при звільненні;

- врахування принципу співмірності, що розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні.

З урахуванням наведених вище правових позицій Верховного Суду, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку, що виплата середнього заробітку позивачу за час затримки розрахунку в сумі 485281,74 грн. є явно неспівмірною та непропорційною зі встановленим розміром заборгованості відповідача з виплати належних позивачу при звільнення сум, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача.

Так, сума виплачених позивачеві коштів на виконання вказаних вище рішень становить 102492,35 грн., що становить майже 21 відсотків від суми середнього заробітку, розрахованого судом у цій справі.

За таких обставин, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає, що наявні підстави для зменшення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача, тому підлягає стягненню 20000 грн. на користь позивача

Відповідно до ст. 19 Конституції України Відповідно суд, як орган державної влади, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Згідно ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, з метою остаточного вирішення спору між сторонами, керуючись ст. 9 КАС України, суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 шляхом визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який було проведно на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01.09.2023 року у справі № 200/3039/23 та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06.10.2023 року у справі № 200/3042/23, зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який було проведно на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01.09.2023 року у справі № 200/3039/23 та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06.10.2023 року у справі № 200/3042/23 у розмірі 20000 грн.

Суд зазначає, що вказаний спосіб захисту буде належним та достатнім для відновлення порушених прав позивача.

Надаючи оцінку твердженням відповідача щодо наявності підстав для закриття провадження у справі, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 238 Кодексу адміністративного судочинства визначено, що суд закриває провадження у справі, зокрема, у разі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Перешкодою для звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення або постанови суду, що набрали законної сили, або ухвали про закриття провадження у справі. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони й інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників справи, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24.07.2023 року у справі №200/1992/23 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.11.2020 по 19.04.2023 включно.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.11.2020 по 19.04.2023 включно у розмірі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень).

Рішення набрало законної сили 09 листопада 2023 року.

Як встановлено судом з вказаного вище рішення від 24.07.2023 року у справі №200/1992/23 підставою звернення до суду було порушення строків виплати індексації грошового забезпечення позивача із застосуванням базового місяця січень 2008 року при звільненні, проведений відповідачем на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року у справі № 200/9434/21 відповідачем 20 квітня 2023 року виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення із застосуванням базового місяця січень 2008 року у сумі 58527,31 грн.

Таким чином, підставами позову у справі № 200/1992/23 було порушення строків виплати позивачеві індексації грошового забезпечення позивача із застосуванням базового місяця січень 2008 року при звільненні, розрахованого на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року у справі № 200/9434/21.

Разом з тим, суд зазначає, що підставами позову у цій справі є порушення строків виплати індексації грошового забезпечення позивача у фіксованій величині 4153,39 грн. в місяць за період з 01.03.2018 року по 09.11.2020 року включно, відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, нарахованого на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01.09.2023 року у справі № 200/3039/23, а також перерахунку грошового забезпечення позивача з 30.01.2020 року по 09.11.2020 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, грошової компенсації за 42 невикористаних календарних дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2018 2020 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, нарахованого на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2023 року у справі № 200/3042/23.

Таким чином, позови у справі № 200/1992/23 та у цій справі не є тотожними у розумінні КАС України, а отже підстави для закриття провадження у справі відсутні.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частино третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Розраховуючи належний до сплати розмір судового збору в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 11 червня 2024 року, суд виходив із розрахованої позивачем майнової вимоги у розмірі 484884,87 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць встановлено у розмірі 3028 грн.

Відповідно до п.п.1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду позову майнового характеру, який подано фізичною особою або фізичною особою підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позовну заяву подано позивачем за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд».

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Таким чином стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 968,96 грн. (3028 грн. х 0.4 х 0.8).

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 484884, 87 грн., зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 484884,87 грн. задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який було проведено на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01.09.2023 року у справі № 200/3039/23 та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06.10.2023 року у справі № 200/3042/23.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОККП: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце перебування: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який було проведено на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01.09.2023 року у справі № 200/3039/23 та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06.10.2023 року у справі № 200/3042/23 у розмірі 20000 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОККП: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце перебування: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп.

Повний текст рішення складено та підписано 21 серпня 2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Олішевська