Справа № 320/16739/24
Суддя: Швед Едуард Юрійович
Дата ухвалення: 2024-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Шведа Е.Ю.,

суддів - Кузьменка В.В., Мельничука В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України на прийняте у порядку письмового провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі - Відповідач, Адміністрація Держприкордонслужби) про:

- визнання протиправними дій Адміністрації Держприкордонслужби щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні у розрахунку вислуги років до календарної вислуги років час навчання в Запорізькому державному медичному університеті в період з 01.09.1994 по 20.08.1996 та в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця в період з 01.09.1996 по 23.06.2020 в межах до п`яти років навчання з розрахунку один рік навчання за шість місяців служби, що становить додатково 2 роки 6 місяців служби та складає вислугу років 25 років 06 місяців 01 день;

- зобов`язання Адміністрації Держприкордонслужби скласти розрахунок вислуги років ОСОБА_1 , зарахувавши до календарної вислуги років час навчання в Запорізькому державному медичному університеті в період з 01.09.1994 по 20.08.1996 та в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця в період з 01.09.1996 по 23.06.2020 в межах до п`яти років навчання з розрахунку один рік навчання за шість місяців служби, що становить додатково 2 роки 6 місяців служби та складає вислугу років 25 років 06 місяців 01 день.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25.06.2024 позов задоволено повністю:

- визнано протиправними дії Державної прикордонної служби України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26; ) щодо відмови ОСОБА_1 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ) у зарахуванні в «Розрахунку вислуги років» до календарної вислуги років час навчання у Запорізькому держаному медичному університеті у період з 01.09.1994р. по 20.08.1996р., у Національному медичному університеті ім. О.О. Богомольця у період з 01.09.1996р. по 23.06.2000р. в межах до 5 (п`яти) років навчання з розрахунку 1 (один) рік навчання за 6 (шість) місяців служби, що становить додатково 2 роки 6 місяців служби;

- зобов`язано Державну прикордонну службу України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26; ) скласти «Розрахунок вислуги років» ОСОБА_1 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ), зарахувавши до календарної вислуги років час навчання у Запорізькому держаному медичному університеті у період з 01.09.1994р. по 20.08.1996р., у Національному медичному університеті ім. О.О. Богомольця у період з 01.09.1996р. по 23.06.2000р. в межах до 5 (п`яти) років навчання з розрахунку 1 (один) рік навчання за 6 (шість) місяців служби, що становить додатково 2 роки 6 місяців служби та складає вислугу років 25 років 06 місяців 01 день.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що з оскільки після закінчення цивільного вищого навчального закладу Позивач отримав військове (спеціальне) звання, то за нормами чинного законодавства останній має право на зарахування періодів навчання з розрахунку 1 рік навчання за 6 місяців служби до вислуги років, що підтверджується й відповідною практикою Верховного Суду.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, всупереч вимог КАС України оскаржуване рішення прийнято до закінчення наданого строку на подання відзиву на позов, а судом не забезпечено направлення копії позовної заяви та доданих до неї документів Відповідачу, по-друге, судом у резолютивній частині рішення вчинення дій зобов`язального характеру покладено на Державну прикордонну службу України, тобто орган, який не є відповідачем у цій справі, у той час як судовий збір стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Адміністрації Держприкордонслужби, по-третє, судом залишено поза увагою, що на час подання цієї позовної заяви 16.04.2024 у провадженні Київського окружного адміністративного суду перебувала справа №320/38518/23 між тими ж самими сторонами, про той самий предмет і з тих же підстав, а відтак така позовна заява підлягала залишенню без розгляду судом на підставі п. 3 ч. 1 ст. 240 КАС України не пізніше 21.04.2024, по-четверте, судом неправильно застосовано до спірних правовідносин норми чинного законодавства, позаяк не враховано, що Позивача було звільнено із служби 29.08.2023 і на цей час діяли норми постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 у редакції постанови Уряду України від 16.02.2022 №119, за якими вислуга років на пільгових умовах зараховується лише при обчисленні розміру пенсії особі, яка вже набула право на її призначення, що підтверджується численною практикою Верховного Суду та свідчить про нерелевантність позицій Верховного Суду, на яку послався суд першої інстанції.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.07.2024 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 02.08.2024.

У відзиві на апеляційну скаргу Позивач просить відмовити в її задоволенні у повному обсязі та залишити в силу рішення суду першої інстанції. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, неправильне зазначення у рішенні суду коду ЄДРПОУ та назви суб`єкта владних повноважень-відповідача є підставою для виправлення описки, однак не його скасування, по-друге, позовна заява у справі №320/16739/24 не є аналогічною позовній заяві у справі №320/38518/23, оскільки містить інші підстави позову та нові докази, по-третє, хоча останнім днем подання відзиву на позов було 25.06.2024 Відповідач не надав доказів, що він таким правом скористався, по-четверте, Апелянтом помилково ототожнюються правовідносини щодо призначення пенсії та щодо правильності обчислення вислуги років, що також свідчить і про нерелевантність позицій Верховного Суду до спірних правовідносин, на які посилається Відповідач.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2024 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 (дошлюбні прізвища ОСОБА_2 згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с. 38) та ОСОБА_3 згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с. 36)) з 01.09.1994 по 20.08.1996 навчалася у Запорізькому державному медичному університеті та з 01.09.1996 зарахована на 3-й курс 5-ого семестру 1996/97 навчального року денної форми 2-го медичного факультету Українського державного медичного університету імені академіка О.О. Богомольця за переводом із Запорізького державного медичного університету. Відрахована з університету у зв`язку із закінченням повного курсу навчання за спеціальністю «лікувальна справа» та присвоєнням кваліфікації лікаря 23.06.2000. Указані обставини підтверджуються копією архівної довідки Національного медичного університету імені О.О. Богомольця від 16.08.2023 №1263 (а.с. 29), копією диплома спеціаліста серії НОМЕР_4 від 23.06.2000 і додатком до нього (а.с. 30-32).

Крім того, наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 05.06.2000 №283 відповідно до п. 19 пп. «а» Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу ОСОБА_4 присвоєно військове звання «лейтенант медичної служби», на підтвердження чого надано архівну довідку від 04.09.2023 №179/1/6833 (а.с. 27), довідку Української військово-медичної академії від 09.10.2023 №921 (а.с. 28), а також витяг з послужного списку особової справи про присвоєння військового звання (а.с. 26).

Згідно витягу з послужного списку підполковника медичної служби ОСОБА_1 (А-088966) про проходження військової служби Позивач у період з 02.08.2000 проходив військову службу в установах Державної прикордонної служби України (а.с. 25).

Наказом голови Державної прикордонної служби України від 01.08.2023 №1104-ОС припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби підполковника медичної служби ОСОБА_1 за пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 18).

Наказом голови Державної прикордонної служби України від 14.08.2023 №1168-ОС Позивача виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 29.08.2023 (а.с. 19-20). У цьому наказі зазначено, що вислуга років станом на 29.08.2023 становить: календарна 23 роки 00 місяців 01 день; пільгова 00 років 00 місяців 00 днів.

Матеріали справи свідчать, що 16.08.2023 ОСОБА_1 звернулася до голови Державної прикордонної служби України із заявою, в якій просила зарахувати до вислуги років для призначення пенсії за вислугу років час (період) навчання у Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця після закінчення якого присвоєно офіцерське звання «лейтенант медичної служби запасу» та у зв`язку з цим скласти новий розрахунок вислуги років (а.с. 41).

Листом від 08.09.2023 №12/К-12335-20219 Адміністрація Держприкордонслужби повідомила ОСОБА_1 про відсутність підстав для зарахування навчання в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця додатково до вислуги років, оскільки Позивач на день звільнення не набув права на призначення пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (а.с. 42-44).

У жовтні 2023 року представник Позивача звернувся до Відповідача із адвокатським запитом, в якому просив включити до розрахунку вислуги років ОСОБА_1 періодів навчання та надати розрахунок вислуги років (а.с. 46-47).

Листом від 16.10.2023 №14/50840/23-Вих Адміністрація Держприкордонслужби надала розрахунок вислуги років ОСОБА_1 , зазначивши, що вимоги адвокатського запиту щодо зарахування періоду навчання до вислуги років не підлягають задоволенню з огляду на положення абз. 1 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (а.с. 48-49).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 12, 17, 17-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон), постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб» (далі - Постанова №393), суд першої інстанції з урахуванням правових позицій Верховного Суду у справах №823/1330/16 та №200/5111/19 прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на виконання Позивачем всіх умов, необхідних для зарахування періоду навчання до вислуги років із розрахунку 1 рік навчання за 6 місяців служби.

З такими висновками суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державному бюро розслідувань, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону пенсія за вислугу років призначається особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж», «з» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.

До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону.

Крім того, за пунктом «б» частини першої статті 12 Закону пенсія за вислугу років призначається особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «з» статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Особам, які є особами з інвалідністю внаслідок війни, пенсія на визначених у цьому пункті умовах призначається незалежно від віку.

Види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії, окреслені у статті 17 Закону, положеннями якої передбачено, що особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «з» статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом, до вислуги років для призначення пенсії зараховуються, поряд з військовою службою (п. «а» ч. 1) особам офіцерського складу додатково - час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних закладах вищої освіти, а також в інших закладах освіти, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби (ч. 2).

Указаним положенням Закону кореспондують приписи абз. 2 п. 1 та абз. 1 п. 2 Постанови №393.

Отже, до вислуги років особам офіцерського складу додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Вирішуючи питання про застосування указаних норм права, Верховний Суд, зокрема, у постановах від 10.05.2019 у справі №823/1330/16 та від 22.01.2020 у справі №200/5111/19 прийшов до висновку, що визначальною умовою для застосування наведеного законодавчого припису є присвоєння особі офіцерського (спеціального) звання у зв`язку з закінченням відповідного навчального закладу.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, за результатами навчання в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця, до якого ОСОБА_1 була переведена із Запорізького державного медичного університету, їй поряд із присвоєнням кваліфікації лікаря було наказом Міністра оборони України від 05.06.2000 №283 присвоєно військове звання «лейтенант медичної служби». У свою чергу, на військову службу Позивача було прийнято 02.08.2000, тобто після закінчення цивільного вищого навчального закладу та присвоєння у зв`язку з цим офіцерського звання «лейтенант медичної служби».

За таких обставин колегія суддів не може не погодитися з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_1 має право на зарахування до вислуги років додатково час її навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах з 01.09.1994 по 20.08.1996 та з 01.09.1996 по 23.06.2000 у межах п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Посилання Апелянта на те, що таке додаткове зарахування можливе виключно у випадку наявності на час звільнення військовослужбовця із служби 25 років календарної вислуги, оскільки вислуга років на пільгових умовах зараховується лише для визначення розміру пенсії особі, яка вже має прав на призначення такої пенсії, колегія суддів вважає помилковим.

Так, відповідно до п. 2-1 Постанови №393 для призначення пенсій обчислення календарної вислуги років проводиться згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.

Періоди, які зараховуються до вислуги років на пільгових умовах для визначення розміру пенсії, окреслені у п. 3 Постанови №393.

Отже, як у розумінні Закону, так й у значенні Постанови №393, періоди вислуги років, у тому числі ті, що зараховуються додатково, належать до календарної вислуги років, яка враховується для призначення пенсії.

Відтак помилковим і таким, що не узгоджується з положеннями чинного законодавства є твердження Адміністрації Держприкордонслужби про те, що виключно у разі наявності у ОСОБА_1 на момент звільнення з військової служби 25-ти років календарної вислуги остання мала б право на додаткове зарахування до такої вислуги часу її навчання у межах п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

У площині наведеного твердження Апелянта про неврахування судом першої інстанції правових позицій Верховного Суду у справах №560/9478/22 (постанова від 07.09.2023), №480/4827/22 (постанова від 11.09.2023), №200/4951/22 (постанова від 31.08.2023) колегія суддів вважає помилковим, оскільки висновки суду касаційної інстанції у цих справах стосувалися питання врахування пільгової вислуги років для призначення пенсії, що, як встановлено вище, перебуває поза межами предмету спору у справі №320/16739/24.

За таких обставин Київський окружний адміністративний суд прийшов до правильного висновку про наявність у Позивача права на додаткове зарахування до вислуги років часу її навчання у межах п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що позовні вимоги в частині визначення чіткого періоду, який підлягає додатковому зарахуванню до вислуги років Позивача, а також зазначення у розрахунку вислуги років точної календарної вислуги років ОСОБА_1 є передчасними, оскільки повноваженнями з обчислення відповідних показників наділена Адміністрація Держприкордонслужби, яка взагалі заперечувала наявність у ОСОБА_1 такого права. Відтак, питання правильності обчислення Відповідачем часу навчання Позивача у цивільних вищих навчальних закладах з 01.09.1994 по 20.08.1996 та з 01.09.1996 по 23.06.2000 та його подальшого зарахування до вислуги років ОСОБА_1 не може бути предметом розгляду цієї справи, оскільки відповідних розрахунків Адміністрація Держприкордонслужби не проводила, підстав стверджувати про їх неправильність немає, у той час як судовому захисту підлягають лише порушені права.

За таких обставин позовні вимоги в частині зобов`язання Адміністрації Держприкордонслужби скласти розрахунок вислуги років ОСОБА_1 , до якого додатково включити 2 роки 6 місяців служби та зазначити у ньому про загальну календарну вислугу років 25 років 06 місяців 01 день є передчасними, а відтак задоволенню не підлягають.

У свою чергу, щодо посилання Відповідача на те, що всупереч положень ч. 8 ст. 171 та п. 3 ч. 1 ст. 240 КАС України судом першої інстанції протягом п`яти днів з дня надходження до адміністративного суду позовної заяви не було залишено її без розгляду з огляду на те, що у провадженні цього ж суду перебувала аналогічна справа №320/38518/23, колегія суддів оцінює критично.

Як свідчать матеріали справи, на час подання цього позову 15.04.2024 представником ОСОБА_1 були подані 11.04.2024 та 15.04.2024 заяви про залишення без розгляду позовів у справах №320/38518/23 та №320/16048/24 відповідно (а.с. 112, 114). Станом на день постановлення судом першої інстанції ухвали від 10.06.2024 відкриття провадження у справі №320/16739/24 позовні заяви у справах №320/38518/23 та №320/16048/24 були залишені без розгляду відповідними ухвалами Київського окружного адміністративного суду від 30.04.2024 та від 29.04.2024 (а.с. 113, 115). Відтак, на переконання судової колегії, у суду першої інстанції на час відкриття провадження та прийняття у ній рішення були відсутні підстави для застосування положень п. 5 ч. 4 ст. 169 та п. 3 ч. 1 ст. 240 КАС України відповідно. У свою чергу, хоча питання про відкриття провадження у справі вирішено судом першої інстанції поза межами строків, встановлених ч. 8 ст. 171 КАС України, однак за встановлених вище обставин указане процесуальне порушення не зумовило неправильне вирішення спору.

Водночас, з приводу доводів Апелянта про те, що судом першої інстанції позбавлено його права на подачу відзиву на позов, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у ній відкрито Київським окружний адміністративний судом ухвалою від 10.06.2024, пунктом 2 резолютивної частини якої запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення цієї ухвали подати відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Крім того, у цьому пункті резолютивної частини ухвали суду зазначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин справа буде вирішено за наявними матеріалами.

У свою чергу, копія вказаної ухвали доставлена до електронного кабінету Адміністрації Держприкордонслужби 10.06.2024 о 18:25 (а.с. 58) та з урахуванням положень абз. 7 ч. 6 ст. 251 КАС України вважається такою, що отримана Відповідачем 11.06.2024. Відтак, за встановленими в ухвалі суду від 10.06.2024 правилами строк для подачі відзиву на позов у Адміністрації Держприкордонслужби завершився 26.06.2024, а не 25.06.2024, як помилково зазначає Позивач у відзиві на апеляційну скаргу.

Приписи ч. 6 ст. 162 КАС України визначають, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Отже, лише у випадку неподання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вправі здійснювати вирішення справи за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Оскільки справа розглядалася в письмовому провадженні, тобто без виклику сторін, і судове засідання не проводилося, положення п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України не може бути застосовано при буквальному тлумаченні.

Водночас, судова колегія з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 17.08.2021 у справі № 657/1284/16-а, звертає увагу, що положення п. 3 ч. 3 ст. 353 КАС України (які є аналогічна приписам п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України) слід тлумачити розширено, з метою забезпечення права особи на участь у справі, а не лише в судовому засіданні.

Із змісту зазначеної постанови суду касаційної інстанції також випливає висновок, що неповідомлення сторони про відкриття провадження чи залучення її в якості співвідповідача та ненадсилання їй копії позовної заяви є не менш суттєвим порушенням, ніж розгляд справи у судовому засіданні за її відсутності внаслідок неналежного повідомлення. У зв`язку з ненадсиланням Адміністрації Держприкордонслужби копії позовної заяви та розглядом справи до спливу строку для подання відзиву на позов вона було позбавлена практичної можливості реалізувати усі свої процесуальні права, зокрема, право на подання відзиву на позов, право заявити клопотання про розгляд справи за його участю в судовому засіданні, і як наслідок - взяти участь у ньому.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.03.2024 у справі № 620/5558/22, від 01.02.2023 у справі №640/5208/21, від 23.11.2022 у справі №300/2890/21, від 20.01.2022 у справі №1340/6225/18, від 19.01.2022 у справі №280/5168/19, від 30.09.2021 у справі №640/6470/19.

Крім іншого, судова колегія звертає увагу, що, як було підкреслено вище, одним із доводів апеляційної скарги Адміністрації Держприкордонслужби є саме неналежне його повідомлення про розгляд справи судом першої інстанції і ненадсилання копії позовної заяви і доданих до неї матеріалів, що, з урахуванням встановлених вище обставин є підставою для скасування судового рішення на підставі п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, як було зазначено вище, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати та прийняти у ній нове, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приписи ч. 3 ст. 139 КАС України визначають, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність зміни розподілу судових витрат і стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Адміністрації Держприкордонслужби на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних із сплатою судового збору, в сумі 605,60 грн за подання позовної заяви згідно платіжної інструкції від 11.10.2023 №0.0..1 пропорційно до задоволених позовних вимог (1/2).

Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 червня 2024 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні у розрахунку вислуги років до календарної вислуги років часу навчання в Запорізькому державному медичному університеті у період з 01.09.1994 по 20.08.1996 та у Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця у період з 01.09.1996 по 23.06.2020 в межах до п`яти років навчання з розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26, ) скласти розрахунок вислуги років ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ), зарахувавши до календарної вислуги років час навчання у Запорізькому державному медичному університеті у період з 01.09.1994 по 20.08.1996 та у Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця у період з 01.09.1996 по 23.06.2020 в межах до п`яти років навчання з розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Адміністрації Державної прикордонної служби України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати, пов`язані із сплатою судовою збору, в сумі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач Е.Ю. Швед

Судді В.В. Кузьменко

В.П. Мельничук

Повний текст постанови складено та підписано 21 серпня 2024 року.