Справа № 280/3186/23
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2024-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 серпня 2024 року м. Дніпросправа № 280/3186/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року (суддя Бойченко Ю.П.)в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 08.11.2022 № 83;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області розглянути повторно заяву від 02.11.2022 про призначення пенсії ОСОБА_1 , зарахувавши до страхового стажу роботи періоди з 05.04.2000 по 03.01.2002 та з 03.01.2002 по 01.11.2009, з урахуванням висновків суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області оскаржуваним рішенням відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком з підстав відсутності необхідного страхового стажу. При цьому, до страхового стажу позивача протиправно не зараховано періоди з 05.04.2000 по 03.01.2002 та з 03.01.2002 по 01.11.2009 через несплату роботодавцем страхових внесків в повному обсязі. Разом із тим, відповідальність за несплату або сплату не в повному обсязі страхових внесків законодавством покладено на страхувальника, тобто роботодавця. За таких обставин вважає позовні вимоги обґрунтованими та просить їх задовольнити.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги, позивач зазначає, що за період з 01.09.1979 по 05.04.2000 зазначений стаж в трудовій книжці повністю відповідає Формі РС, яка долучена до рішення про відмову у нарахуванні пенсії та складає 20 років 6 місяців та 19 днів. Натомість починаючи з 05.04.2000 по день звільнення, 01.11.2009 взамін вірного 9 років 6 місяців та 26 днів, ПФУ було нарахованого на три роки менший страховий стаж, за періоди сплати даними підприємствами відповідних внесків. Отже, у зв`язку із вищевикладеним ОСОБА_1 змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. Разом з тим, Запорізький окружний адміністративний суд вирішуючи даний спір дійшов висновку, що ОСОБА_1 у період 2000 2009 р.р., згідно із вищевказаної трудової книжки колгоспника, працював не повний робочий рік, а тому вирішив відмовити у задоволенні позовних вимог. Отже, саме з підстав того, що ОСОБА_1 , працюючи на сезонній роботі, виконуючи сільськогосподарські роботи, суд першої інстанції вирішив, що йому слід відмовити у задоволенні позову, бо на думку суду останній мав працювати повний робочий день. Відповідно до Списку сезонних робіт і сезонних галузей, затвердженого постановою КМУ від 28.03.1997 № 278 відносяться сільгоспгосподарські підприємства. Відповідно до витягу з ЄДРЮ зазначено, що ПП «Агрофірма» має такі види діяльності: Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний); Вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів; Допоміжна діяльність у рослинництві; Виробництво продуктів борошномельно-круп`яної промисловості; Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; Роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами. Отже, зазначеною інформацією підтверджується, що Позивач був безпосередньо зайнятий у виробництві сільськогосподарської продукції. Указом Президії Верховної Ради СРСР від 24.09.1974 №310-09 «Про умови праці робітників і службовців, зайнятих на сезонних роботах» визначено, що сезонними вважаються роботи, які внаслідок природних і кліматичних умов виконуються не цілий рік, а протягом певного періоду (сезону), що не перевищує шести місяців (ст.1). Робітникам і службовцям, зайнятим на сезонних роботах, у випадках, передбачених законодавством, стаж роботи на даному підприємстві, в установі, організації підсумовується і вважається безперервним, якщо вони пропрацювали сезон повністю, уклали трудовий договір на наступний сезон і повернулися на роботу в установлений строк. Час міжсезонної перерви не зараховується до безперервного стажу роботи. У випадках, передбачених постановами Ради Міністрів СРСР, робота протягом повного сезону зараховується до стажу, який дає право на пенсію, за рік роботи (ст. 11). Статтею 61 Закону №1788-XII передбачено порядок включення в стаж роботи окремих видів робіт, зокрема, абзацами 2 та 3 встановлено, що робота протягом повного сезону на підприємствах і в організаціях сезонних галузей промисловості, незалежно від відомчої підпорядкованості підприємств і організацій, - за списком, що затверджується Кабінетом Міністрів України, зараховується до стажу роботи за рік роботи. Інші сезонні роботи зараховуються до стажу роботи за їх фактичною тривалістю. ОСОБА_1 відпрацював повні сезони на вищевказаному підприємстві за період з 2000 по 2009 роки. Слід звернути увагу суду, що матеріали справи не містять доказів того, що в якийсь період ОСОБА_1 ухилявся від виконання трудових обов`язків, за наслідком яких притягався б до дисциплінарної відповідальності. У випадку прогулів, роботодавець звільнив би ОСОБА_1 за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП. Натомість, трудова книжка навпаки містить інформацію про те, що позивач працював на даному підприємстві з 2000 по 2009 роки безперервно. За таких обставин, суд першої інстанції помилково вирішив, що ОСОБА_1 виконував свою роботу не повний робочий рік.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії від 02.11.2022, в якій просив призначити пенсію за віком. Заяву, за принципом екстериторіальності, розподілено для розгляду Головному управлінню Пенсійного фонду України у Львівській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 08.11.2022 № 83 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком.

В обґрунтування рішення зазначено про відсутність необхідного страхового стажу. Крім того, пенсійний фонд вказує, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 26 р. 5 міс. 10 дн.

Про прийняття зазначеного рішення позивача поінформовано повідомленням ГУ ПФУ в Запорізькій області (Відділу обслуговування громадян № 12) від 08.11.2022 № 0800-0215-8/45926.

Не погодившись з даним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним відносинам, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Згідно з приписами ст.26 Закону №1058-VІ особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 15 до 16 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 15 до 17 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 15 до 18 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 15 до 19 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 15 до 20 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 15 до 23 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 15 до 24 років; починаючи з 1 січня 2028 року - від 15 до 25 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Починаючи з 1 січня 2028 року, у разі наявності 40 і більше календарних років страхового стажу, пенсія за віком призначається незалежно від віку.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією паспорту громадянина України (а.с.15).

Відповідно до п.1.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Позивач станом на дату звернення до пенсійного органу у листопаді 2022 року із заявою про призначення пенсії за віком досяг пенсійного віку - 60 років, а отже для призначення пенсії за віком йому необхідно мати 29 років страхового стажу.

Відповідно до ст.1 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

За змістом п. 1 ч. 1 ст.8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону № 1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком, пенсія по інвалідності, пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частинами 1, 2 ст. 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що у матеріалах справи міститься розрахунок страхового стажу ОСОБА_1 , відповідно до якого до його страхового стажу враховано, крім іншого, такі періоди: з 05.04.2000 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 31.01.2007, з 01.03.2007 по 30.04.2007, з 01.07.2007 по 31.07.2007, з 01.09.2007 по 30.11.2007, з 01.07.2008 по 31.07.2008, з 01.09.2008 по 30.09.2008, з 01.01.2009 по 28.02.2009, з 01.04.2009 по 30.10.2009. Відповідно, не враховано періоди з 01.02.2007 по 28.02.2007, з 01.05.2007 по 30.06.2007, з 01.08.2007 по 31.08.2007, з 01.12.2007 по 30.06.2008, з 01.08.2008 по 31.08.2008, з 01.10.2008 по 31.12.2008, з 01.03.2009 по 31.03.2009, з 31.10.2009 по 01.11.2009. Тобто, в даному випадку не зарахування періодів з 01.02.2007 по 28.02.2007, з 01.05.2007 по 30.06.2007, з 01.08.2007 по 31.08.2007, з 01.12.2007 по 30.06.2008, з 01.08.2008 по 31.08.2008, з 01.10.2008 по 31.12.2008, з 01.03.2009 по 31.03.2009, з 31.10.2009 по 01.11.2009 до страхового стажу позивача пов`язане не із невиконанням страхувальником своїх зобов`язань по сплаті страхових внесків, а із тим, що позивач у 2007 2009 роках працював не повний рік. Відповідно, заробітна плата за невідпрацьовані дні не нараховувалась та не виплачувалась; доказів протилежного суду не надано. Так, у трудовій книжці також зазначено, що у 2007 році позивач отримав заробітну плату 3 020,53 грн., у 2008 1 360,00 грн., у 2009 8 540,00 грн. При цьому, у позові також міститься зауваження про те, що трудова книжка позивача має інформацію про нарахування та виплату йому заробітної плати (сторінки 18, 19 «Трудова участь у суспільному господарстві»). Отже, пропорційно до нарахованої заробітної плати і зараховано страховий стаж. Спірне рішення не містить застережень про те, на не врахування до страхового стажу позивача періодів з 01.02.2007 по 28.02.2007, з 01.05.2007 по 30.06.2007, з 01.08.2007 по 31.08.2007, з 01.12.2007 по 30.06.2008, з 01.08.2008 по 31.08.2008, з 01.10.2008 по 31.12.2008, з 01.03.2009 по 31.03.2009, з 31.10.2009 по 01.11.2009 відбулося через невиконання страхувальником свого обов`язку по сплаті страхових внесків, як про це зазначено у позовній заяві. Таким чином, періоди з 01.02.2007 по 28.02.2007, з 01.05.2007 по 30.06.2007, з 01.08.2007 по 31.08.2007, з 01.12.2007 по 30.06.2008, з 01.08.2008 по 31.08.2008, з 01.10.2008 по 31.12.2008, з 01.03.2009 по 31.03.2009, з 31.10.2009 по 01.11.2009 правомірно не зараховано до страхового стажу позивача у зв`язку із відсутністю підтвердження фактичного нарахування та виплати заробітної плати за вказані періоди. Як наслідок, у суду відсутні підстави для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 08.11.2022 № 83 про відмову у призначенні пенсій. Решта позовних вимог також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від основної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення.

Проте, колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим з огляду на наступне.

Так із відзиву на позовну заяву Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та відзиву Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на апеляційну скаргу підставою для не зарахування періоду визначеного позивачем у позові (з 05.04.2000 по 03.01.2002 та з 03.01.2002 по 01.11.2009 ) є відсутність підтвердження сплати роботодавцем страхових внесків.

Статтею 20 Закону № 1058-ІV встановлено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відтак, обов`язок зі сплати страхових внесків покладається на роботодавця (страхувальника), саме страхувальник несе відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків.

Особа не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже несплата роботодавцем (страхувальником) страхових внесків не може бути підставою для неврахування отриманого особою доходу (заробітної плати).

Відповідно, відсутність даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії позивачу за спірний період не є підставою для позбавлення позивача права на отримання пенсії у належному розмірі.

Аналіз наведених норм свідчить, що несвоєчасна сплата підприємством загальнообов`язкових страхових внесків не повинна порушувати конституційні, законні права позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки, обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду та відповідальність за нарахування, утримання та виплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати покладена на роботодавця, який виплачує такі доходи на користь платника податку внаслідок чого несвоєчасна сплата єдиного внеску роботодавцем не може позбавляти працівників підприємства права на зарахування періоду роботи працівника до відповідного стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.

Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам, відсутність відомостей про сплату ним страхових внесків, не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду його роботи та не може бути підставою для відмови у врахуванні заробітної плати за вказані спірні періоди.

Вказаний висновок узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 березня 2018 року у справі № 208/6680/16-а, від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а, від 1 листопада 2018 року у справі № 199/1852/15-а, від 30 липня 2019 року у справі № 373/2265/16-а.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення у випадку повної, часткової, тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Позивач як громадянин України за умови підтвердження страхового стажу та відомостей про отриманий дохід наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних (надуманих) підстав, що узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 28 серпня 2018 року у справі № 175/4336/16-а, від 25 вересня 2018 року у справі № 242/65/17 та від 27 лютого 2019 року у справі № 423/3544/16-а.

Отже, несвоєчасна сплата підприємством загальнообов`язкових страхових внесків не може бути підставою для незарахування до страхового стажу періодів роботи позивача з 05.04.2000 по 03.01.2002 та з 03.01.2002 по 01.11.2009 та наведені періоди підлягають врахуванню у складі страхового стажу.

Отже, відповідачем неправомірно відмовлено у зарахуванні спірних період з підстав відсутності відомостей щодо сплати страхових внесків.

На підставі вищевикладеного апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права.

Здійснюючі апеляційний розгляд справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що обумовлює часткове задоволення апеляційної скарги позивача, скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позовні вимоги немайнового характеру заявлені до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, які підлягають задоволенню, за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів на користь позивача підлягають стягненню пропорційно до задоволених вимог з кожного із відповідачів судові витрати зі сплати судового збору в загальному розмірі 1907 грн.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року скасувати.

Прийняти у справі нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 08.11.2022 № 83.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області розглянути повторно заяву від 02.11.2022 про призначення пенсії ОСОБА_1 , зарахувавши до страхового стажу роботи періоди з 05.04.2000 по 03.01.2002 та з 03.01.2002 по 01.11.2009, з урахуванням висновків суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 частину сплаченого судового збору в розмірі 954 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 частину сплаченого судового збору в розмірі 954 грн.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко