Справа № 640/12442/21
Суддя: Жукова Є.О.
Дата ухвалення: 2024-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2024 року м. Київ № 640/12442/21

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жукової Є.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Державної інспекції архітектури та містобудування України
провизнання протиправними та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

05 травня 2021 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом до Державної архітектурно будівельної інспекції України, в якому, з урахуванням заяви про залучення співвідповідача та уточнення позовних вимог від 12.10.2021 року, просив суд:

- Задовольнити заяву про залучення Державної інспекції архітектури та містобудування України (ідентифікаційний код 44245840, місцезнаходження: 01113, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26) в якості співвідповідача;

- Залучити Державну інспекцію архітектури та містобудування України (ідентифікаційний код 44245840, місцезнаходження: 01113, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26) в якості співвідповідача;

- Визнати протиправним та скасувати наказ Державної архітектурно будівельної інспекції України «Про звільнення ОСОБА_1 » від 02.04.2021 №135 «ОС»;

- Поновити ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста відділу контролю за проведенням перевірок територіальними органами Департаменту державного архітектурно будівельного контролю та нагляду Державної архітектурно будівельної інспекції України або посаді, рівнозначній тій, з якої його було звільнено наказом Державної архітектурно будівельної інспекції України від 02.04.2021 №135 «ОС»;

- Стягнути з Державної архітектурно будівельної інспекції України (Державної інспекції архітектури та містобудування України) середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме: за період з 02.04.2021 року по дату ухвалення судового рішення;

- Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.06.2022 року у справі №640/12442/21 у задоволенні адміністративного позову було відмовлено повністю.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2022 року у справі №640/12442/21 апеляційна скарга ОСОБА_1 була залишена без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.06.2022 року у справі №640/12442/21 без змін.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05.10.2023 року у справі №640/12442/21 (адміністративне провадження №К/990/32050/22) ухвалено замінити відповідача у справі №640/12442/21 Державну архітектурно будівельну інспекцію України на правонаступника Державну інспекцію архітектури та містобудування України.

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.11.2023 року у справі №640/12442/21 (адміністративне провадження №К/990/32050/22) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.06.2022 року у справі №640/12442/21 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2022 року у справі №640/12442/21 скасовано. Визнано протиправним і скасовано наказ Державної архітектурно будівельної інспекції України від 02 квітня 2021 року №135 «ОС» «Про звільнення ОСОБА_1 ». В частині позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на посаді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу справу №640/12442/21 направлено на новий судовий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03 січня 2024 року справу №640/12442/21 прийнято до провадження та ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та проведення судового засідання.

При цьому, на виконання вимог постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.11.2023 року у справі №640/12442/21 (адміністративне провадження №К/990/32050/22), Київським окружним адміністративним судом наведеною вище ухвалою було витребувано від відповідача: Положення про ДІАМ та письмові пояснення щодо правового статусу ДІАМ та ДАБІ та виду (характеру) правонаступництва в частині покладення виконання завдань і функцій ДАБІ відносно утвореного ДІАМ; письмові пояснення щодо можливості пропозиції позивачу посади в ДІАМ; докази на підтвердження пропозиції позивачу іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, в державному органі, якому передаються повноваження та функції ДАБІ (відповідно до вимог абзацу 2 частини третьої статті 87 ЗУ № 889 VIII); довідку про середню заробітну плату позивача за останні два повністю відпрацьовані календарні місяці роботи перед звільненням, а також було запропоновано сторонам надати пояснення щодо суті позовних вимог з урахуванням висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 23.11.2023 року.

Позовні вимоги, з урахуванням правової позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеної в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.11.2023 року у справі №640/12442/21 (адміністративне провадження №К/990/32050/22) щодо визнання протиправним і скасування наказу Державної архітектурно будівельної інспекції України від 02 квітня 2021 року №135 «ОС» «Про звільнення ОСОБА_1 » та направлення на новий судовий розгляд до Київського окружного адміністративного суду позовних вимог ОСОБА_1 в частині про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу справу №640/12442/21, обґрунтовано наступним.

Починаючи з серпня 2016 року ОСОБА_1 проходив державну службу в органах державного архітектурно будівельного контролю та нагляду.

В період перебування позивача на лікарняному, ОСОБА_1 надійшла інформація про масове звільнення працівників Державної архітектурно будівельної інспекції України у зв`язку з ліквідацією державного органу, а 06.04.2021 року на адресу позивача надійшов лист Державної архітектурно будівельної інспекції України від 02.04.2021 року №40-603-10/1292-21, яким його повідомлено про звільнення з займаної посади.

23.04.2021 року на адресу представника позивача надійшов лист Державної архітектурно будівельної інспекції України від 16.04.2021 року №40-501-16/1473-21 разом з копією наказу Державної архітектурно будівельної інспекції України «По звільнення ОСОБА_1 » від 02.04.2021 року №135 «ОС».

Постановами Кабінету Міністрів України «Про ліквідацію Державної архітектурно будівельної інспекції та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» від 13.03.2020 року №218 та «Про оптимізацію органів державного архітектурно будівельного контролю та нагляду» від 13.03.2020 №219, що набули чинності 18.03.2020 року, ухвалено ліквідувати Державну архітектурно будівельну інспекцію; утворити Державну сервісну службу містобудування України, Державну інспекцію містобудування України та Державне агентство з технічного регулювання у містобудуванні України як центральні органи виконавчої влади, діяльність яких спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій.

В подальшому постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання функціонування органів архітектурно будівельного контролю та нагляду» від 23.12.2020 №1340, яка набрала чинності 30.12.2020 року, ліквідовано Державну сервісну службу містобудування України та Державну інспекцію містобудування України, утворено Державну інспекцію архітектури та містобудування України як центральний орган виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно будівельного контролю та нагляду.

Так, як зазначає позивач, оскільки Державна архітектурно будівельна інспекція України (ДАБІ) на час подання до суду перебувала на стадії ліквідації та у зв`язку із початком функціонування Державної інспекції архітектури та містобудування України, постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання функціонування органів архітектурно будівельного контролю та нагляду» від 23.12.2020 №1340, що набрала чинності 30.12.2020, створено нову юридичну особу публічного права, якій надано функцій та повноважень ліквідованої юридичної особи Державної архітектурно будівельної інспекції України, відтак, фактично відбулась реорганізація, а не ліквідація суб`єкта владних повноважень.

Так, позивач, посилаючись на ст.235 Кодексу законів про працю України, відповідно до змісту якої у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, зазначає, що підлягає поновленню на посаді провідного спеціаліста відділу контролю за проведенням перевірок територіальними органами Департаменту державного архітектурно будівельного контролю та нагляду Державної архітектурно будівельної інспекції України або посаді, рівнозначній тій, з якої його було звільнено оскаржуваним наказом. Також посилається на необхідність стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В матеріалах справи також міститься заява, подана у якості відзиву на позовну заяву від 04.03.2024 року, відповідно до тексту якої відповідач Державна інспекція архітектури та містобудування України просить в задоволенні позову відмовити повністю та зазначає наступне.

Позивачем невірно прослідковано ланцюжок обставин утворення ДІАМ та ліквідації ДАБІ для того, щоб встановити наявність фактів, з якими Кодекс адміністративного судочинства України пов`язує виникнення правовідносин адміністративно процесуального правонаступництва.

Згідно з пунктом 2 постанови КМУ від 13.03.2020 року №218 «Про ліквідацію Державної архітектурно будівельної інспекції та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» постановлено утворити ДССМ як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій.

Одночасно із цим, відповідно до п.1 постанови КМУ від 13.03.2020 року №218 постановлено ліквідувати ДАБІ. При цьому, як зазначає відповідач, в зазначеній постанові відсутні положення про те, що повноваження та функції ДАБІ передаються до ДССМ. Так, відповідач зазначає, що ДССМ утворена шляхом утворення як нового органу влади та згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань не є правонаступником юридичних осіб публічного або приватного права.

У свою чергу, відповідно до абзацу другого пункту 4 постанови КМУ від 13.03.2020 року №218 постановлено установити, що ДАБІ продовжує здійснювати повноваження та функції до завершення здійснення заходів з утворення ДССМ. Проте, акт (постанова чи розпорядження) Кабінету Міністрів України, відповідно до якого встановлено факт можливості забезпечення здійснення ДССМ повноважень та функцій ДАБІ не приймався.

Виходячи з викладеного та зазначаючи про аналогічні обставини утворення ДІАМ, позивач зазначає про утворення ДІАМ шляхом утворення як нового органу влади як такого, що згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань не є правонаступником юридичних осіб публічного або приватного права.

Щодо пункту 7 постанови КМУ №1340, згідно з яким постановлено визначити ДІАМ суб`єктом управління індивідуально визначеного майна ДІМ, ДССМ та ДАБІ, які ліквідовуються, відповідач зазначає, що наведений пункт не є доказом факту правонаступництва між ДАБІ, ДІМ, ДССМ та ДІАМ, оскільки є розпорядчим актом Кабінету Міністрів України щодо визначення суб`єкта управління об`єктами державної власності, що залишаться після ліквідації центральних органів виконавчої влади.

Відтак, як зазначає відповідач, з 15.09.2021 року ДІАМ набула спроможності здійснювати повноваження та функції, що закріплені у положенні про неї, а в постанові КМУ №960 відсутні посилання на те, повноваження та функції якого органу влади ДІАМ може здійснювати.

Також відповідач, посилаючись на відсутність в штатному розкладі ДІАМ на 2024 рік посади «провідного спеціаліста» апелюючи при цьому до численної практики Верховного Суду, а також зазначаючи про як про відсутність у нього особових справ працівників ДАБІ, так і інформації про розмір їх заробітної плати, зазначає, що не має можливості надати суду довідку про середню заробітну плату позивача за останні два повністю відпрацьовані календарні місяці роботи перед звільненням, а також підкреслює відсутність можливості запропонувати позивачу посади в ДІАМ відповідно до вимог статті 41 Закону України «Про державну службу».

Також матеріали справи містять додаткові пояснення позивача, відповідно до тексту яких останнім зазначено наступне.

Питання правонаступництва Державної інспекції архітектури та містобудування України функціональних обов`язків Державної архітектурно будівельної інспекції України підтверджені неодноразовою судовою практикою Верховного Суду, відповідно до якої підтверджується факт ліквідації ДАБІ як юридичної особи та передачі її функціональних обов`язків до ДІАМ (постанова Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 640/15797/21; постанова Верховного Суду від 21.12.2023 у справі №620/2085/19; постанова Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №640/12871/21).

Також позивач зазначає, що, оскільки його звільнення було незаконним (обставина не підлягає доказуванню враховуючи факт визнання протиправним та скасування Верховним Судом наказу про звільнення позивача), згідно з частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 05.02.1995 року №100 та підлягає стягненню починаючи з 02.04.2021 року (дата звільнення позивача).

Розглянувши подані сторонами пояснення та документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та в межах виконання вимог постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.11.2023 року у справі №640/12442/21 (адміністративне провадження №К/990/32050/22), суд

ВСТАНОВИВ:

Наказом ДАБІ від 02 квітня 2021 №135 «ОС» «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої, частини четвертої, п`ятої статті 87 Закону України «Про державну службу», ОСОБА_1 звільнено з посади провідного спеціаліста відділу контролю за проведенням перевірок територіальними органами Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду Державної архітектурно-будівельної інспекції України.

Пунктом 2 вказаного наказу визначено: «Вважати датою звільнення ОСОБА_1 перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність».

Відповідно до наказу ДАБІ від 20 квітня 2021 року №156 «ОС» «Про остаточний розрахунок з ОСОБА_1 » датою звільнення ОСОБА_1 з посади провідного спеціаліста відділу контролю за проведенням перевірок територіальними органами Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду ДАБІ є 20 квітня 2021 року.

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.11.2023 року у справі №640/12442/21 (адміністративне провадження №К/990/32050/22) визнано протиправним і скасовано наказ Державної архітектурно будівельної інспекції України від 02 квітня 2021 року №135 «ОС» «Про звільнення ОСОБА_1 ».

В частині позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на посаді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу справу №640/12442/21 направлено на новий судовий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

В мотивувальній частині постанови від 23.11.2023 Верховний Суд виснував, що за результатами перевірки дотримання ДАБІ України порядку звільнення позивача, зокрема, щодо пропонування йому вакантних посад, суди мали вирішити питання наявності підстав для поновлення ОСОБА_1 у ДАБІ України, процедура припинення якої тривала до 06 березня 2023 року. При вирішенні питання про поновлення позивача постає ряд питань, що необхідно з`ясувати. По-перше, необхідно визначитися з правовим статусом ДІАМ та ДАБІ, та видом (характером) їх правонаступництва. По-друге, чи можуть позивачу бути запропоновані посади в ДІАМ.

Враховуючи висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 23.11.2023 в даній справі, досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд дійшов наступних висновків.

1. Щодо позовних вимог в частині поновлення позивача на посаді.

ОСОБА_1 звільнений з посади провідного спеціаліста відділу контролю за проведенням перевірок територіальними органами Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду Державної архітектурно-будівельної інспекції України.

Протиправність наказу про звільнення позивача встановлена Верховним Судом у постанові від 28.11.2023 у справі, що розглядається, та не підлягає доказуванню.

Так, згідно з частинами першою та другою ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань проведена державна реєстрація юридичної особи: ДАБІ дата запису 08 лютого 2011 року.

Відповідно до п. 1 Положення про ДАБІ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.07.2014 року № 294 (далі Положення № 294), ДАБІ України (Держархбудінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду в частині надання (отримання, реєстрації), відмови у видачі чи анулювання (скасування) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Згідно з нормами ч. 1 та 5 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 року № 3166-VI міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України. Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

13.03.2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 218, відповідно до пункту 1 якої, постановлено ліквідувати ДАБІ.

Згідно з пунктом 2 постанови № 218 постановлено утворити ДССМ України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій.

Пунктом 3 цієї постанови затверджено Положення про Державну сервісну службу містобудування України.

Слід зазначити, що у постанові № 218, як у розпорядчому акті органу державної влади, не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Державної архітектурно-будівельної інспекції України або передачі їх іншим органам виконавчої влади.

Натомість, за змістом п. 4 постанови № 218, ДАБІ мала продовжувати здійснювати повноваження та функції до завершення здійснення заходів з утворення ДССМ.

13.03.2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 219, пунктом 1 якої постановлено утворити:

- Державну інспекцію містобудування України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду;

- Державне агентство з технічного регулювання у містобудуванні України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій і який реалізує державну політику з питань технічного регулювання у сфері містобудування.

Пунктом 2 вказаної постанови затверджено Положення про ДІМ України.

Тобто на підставі зазначених постанов Кабінетом Міністрів України на виконання своїх управлінських повноважень ліквідовано центральний орган виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, - ДАБІ України, та утворено замість нього три нові органи з метою реалізації ними державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду у певній сфері, зокрема, ДССМ України, ДІМ України та Державне агентство з технічного регулювання у містобудуванні України.

В подальшому, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову року № 1340, пунктом 1 якої також передбачено утворити ДІАМ України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Пунктом 2 вказаної постанови затверджено Положення про Державну інспекцію архітектури та містобудування України.

В той же час, п. 3 постанови № 1340 постановлено ліквідувати ДІМ та ДССМ.

Відтак, ДССМ, до завершення здійснення заходів з утворення якої ДАБІ повинна була продовжувати свої повноваження та функції була ліквідована Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 7 постанови № 1340 постановлено визначити ДІАМ суб`єктом управління індивідуально визначеного майна ДІМ та ДССМ, ДАБІ, які ліквідовуються.

29.03.2021 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо удосконалення діяльності органів державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду» від 29.03.2021 року № 303, пунктом 2 якої постановлено, що ДАБІ продовжує здійснювати повноваження та функції до завершення здійснення заходів з утворення ДІАМ.

Надалі, постановою Кабінету Міністрів України «Питання Державної інспекції архітектури та містобудування» від 15.09.2021 року № 960 Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства розвитку громад та територій про можливість здійснення ДІАМ повноважень і виконання функцій з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Указаною постановою, зокрема, визнано такою, що втратила чинність постанову Кабінету Міністрів України від 09.07.2014 року № 294 «Про затвердження Положення про ДАБІ України» (Офіційний вісник України, 2014 р., № 61, ст. 1688).

Відтак, з 15.09.2021 року повноваження і виконання функцій з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду ДАБІ України перейшли до ДІАМ.

За інформацією із офіційного веб-ресурсу Міністерства розвитку громад та територій України з 16.09.2021 року розпочала роботу ДІАМ (відповідно до відкритих даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ДІАМ зареєстрована як юридична особи 20.05.2021 року).

Згідно з пунктами 1 та 3 Положення про Державну інспекцію архітектури та містобудування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2020 року № 1340, ДІАМ України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Основним завданням ДІАМ є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, а саме:

- підготовка та внесення на розгляд Міністра пропозицій щодо забезпечення формування державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду;

- здійснення в межах повноважень, визначених законом, державного архітектурно-будівельного контролю за дотриманням замовниками, підприємствами, що надають технічні умови щодо інженерного забезпечення об`єкта будівництва, архітекторами та іншими проектувальниками, підрядниками, експертами, експертними організаціями та відповідальними виконавцями робіт, інженерами-консультантами, власниками будівель та лінійних споруд вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт;

- здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду за дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил територіальними органами ДІАМ, уповноваженими органами містобудування та архітектури, структурними підрозділами Київської та Севастопольської міських держадміністрацій та виконавчими органами сільських, селищних, міських рад з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами, що здійснюють контроль у сфері містобудівної діяльності (далі - об`єкти нагляду), під час провадження ними містобудівної діяльності;

- ліцензування видів господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, та здійснення контролю за додержанням суб`єктами господарювання ліцензійних умов провадження видів господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками;

- виконання дозвільних та реєстраційних функцій у будівництві у визначених законодавством випадках.

Суд приймає до уваги, спір у цій справі виник у відносинах публічної служби і стосується, зокрема, поновлення позивача на займаній посаді з якої його було незаконно звільнено, а отже не стосується публічно-владних функцій у сфері реалізації ДІАМ функцій державного архітектурно-будівельного контролю, що були передані до нього ДАБІ.

У розглядуваному випадку предметом оцінки є питання встановлення повного правонаступництва, тобто переходу прав та обов`язків юридичної особи (ДАБІ), які стосуються не лише майнових правовідносин, але і правовідносин з приводу проходження публічної служби.

За правилами частин першої та п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Так, 06 березня 2023 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис №026047267 про припинення ДАБІ України.

Суд враховує висновки, викладені у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від листопада 2022 року у справі № 200/3012/21-а, від 30 листопада 2022 року у справі № 640/15797/21, від 28 грудня 2022 року у справі № 340/376/20, а саме: ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передання іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників з`ясовувати реальність такої ліквідації із врахуванням вищенаведеного. Оскільки юридичний акт, що став підставою для ліквідації, та наступне звільнення працівника з цієї підстави взаємопов`язані, перевірці підлягають законність як цього юридичного акта, так і процедури звільнення.

Отже, ліквідація юридичної особи публічного права - навіть якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є відповідний запис - не тотожне за змістом і юридичним наслідками ліквідації державного органу, який, між тим, може мати статус юридичної особи, яка за порядком утворення належить до юридичних осіб публічного права.

У постанові від 22.01.2020 у справі № 2а-15057/09/2670 Верховний Суд указав, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва. Під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

Правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції (постанова Верховного Суду у від 12.06.2018 у справі № 2а-23895/09/1270).

Вирішуючи питання публічного правонаступництва, Верховний Суд у постанові від 11.02.2021 у справі № 826/9815/18 виходив із специфіки публічно-правових відносин, а саме: тієї обставини, що повноваження відповідних державних органів не є статичними і можуть передаватись від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. При цьому, такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації.

У цій постанові Верховний Суд сформулював правовий висновок, відповідно до якого, якщо спір виник з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, що припиняється, його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту його вибуття з правовідносин, щодо яких виник спір, унаслідок, зокрема, передачі розпорядчим актом Кабінету Міністрів України його адміністративної компетенції іншому (іншим) суб`єктам владних повноважень.

Якщо спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони - суб`єкта владних повноважень (повне правонаступництво).

У випадку повного правонаступництва до правонаступника переходять права та обов`язки юридичної особи, які стосуються не лише майнових правовідносин, але і правовідносин з приводу проходження публічної служби, зокрема, в частині продовження дії трудового договору з працівниками.

Такий підхід ґрунтується на конституційних принципах безперервності процесу державного управління та відповідальності держави перед людиною за свою діяльність.

Під час аналізу встановлених обставин цієї справи і порушених Верховним Судом в постанові від 23.11.2023 питань, суд констатує, що внаслідок реалізації приписів Постанови № 218 та подальших указаних нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України фактично відбулася реорганізація ДАБІ України як юридичної особи публічного права із передачею її функцій новоствореній юридичній особі публічного права - ДІАМ.

Зокрема, у постанові від 30.11.2022 у справі № 640/15797/21 Верховний Суд дійшов до висновків, що ДІАМ і є тим самим «центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду» у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, яким раніше була ДАБІ. У цій справі колегія суддів не мала підстав вважати, що після Постанови № 218 держава остаточно відмовилася від завдань і функцій, які виконувала ДАБІ, а тому констатував, що відбулася не «повна ліквідація» ДАБІ, як написано у спірному наказі, а її реорганізація в ДІАМ.

Зважаючи на те, що ДАБІ як державний орган припинилася внаслідок реорганізації, то позивач за такої ситуації міг би бути звільненим з державної служби на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII у разі, коли не було можливості запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду (абзац третій частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII).

Так, ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.01.2024 суд витребував від відповідача докази на підтвердження пропозиції позивачу іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, в державному органі, якому передаються повноваження та функції ДАБІ.

Проте з обсягу встановлених в цій справі обставин вбачається, що ДАБІ не пропонувало позивачеві інших посад державної служби для переведення, в процесі розгляду справи відповідач заперечує саме існування такого обов`язку. Іншими словами, відповідач, позаяк вважав, що відбулася ліквідація державного органу, не виконував вимог абзацу другого частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, адже припинення державної служби на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII цього не вимагає.

06 березня 2021 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» № 1285-ІХ (далі - Закон №1285-ІХ), яким законодавець змінив особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ і виклав частину третю Закону № 889-VІІІ у такій редакції: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.».

Отже, після внесення Законом № 1285-ІХ змін до частини третьої статті 87 Закону №889-VІІІ існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.

Судом встановлено, ДАБІ України не виконало вказано обов`язку при звільненні позивача, позивачу не пропонувалася інша рівнозначна посада державної служби або, як виняток, нижча посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей в державному органі, якому передаються повноваження та функції ДАБІ (відповідно до вимог абзацу 2 частини третьої статті 87 зазначеного Закону).

За викладених обставин та враховуючи аналіз вищенаведених приписів чинного спеціального законодавства у сфері проходження державної служби у їх сукупності, суд приходить до висновку, що ДАБІ під час звільнення позивача була порушена (не дотримана) процедура звільнення, встановлена ч.3 ст.87 Закону № 889 - VIII (відсутня пропозиція іншої рівнозначної посади), зазначені порушення є істотними порушеннями припинення державної служби за ініціативою суб`єкта владних повноважень, які впливають на остаточний її результат.

Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 роз`яснено, що працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де зберігалося його попереднє місце роботи.

При ліквідації підприємства (установи, організації) правила пункт 1 статті 40 КЗпП України можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року по справі № 825/1017/17.

У постановах Верховного Суду від 27 квітня 2021 року в справі № 826/8332/17, від 31 травня 2021 року в справі № 0840/3202/18 Суд зазначив, що ураховуючи приписи частини 1 статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулося незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Відтак, звільненого без законної підстави працівника має бути поновлено на попередній роботі, а не на іншій рівнозначній посаді, як того бажає позивач.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі №540/3994/20, від 20 лютого 2019 року у справі № 819/691/17, від 20 січня 2021 року справа №640/18679/18.

У постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 826/9815/18, Верховний Суд, вирішуючи питання поновлення осіб на посадах публічної служби після їх незаконного звільнення, звернув увагу, що за правилами частин першої та п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Окрім того, Суд, вирішуючи питання правонаступництва органів публічного управління, виходив із специфіки публічно-правових відносин, а саме: тієї обставини, що повноваження відповідних державних органів не є статичними і можуть передаватися від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. При цьому, такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації.

У наведеній постанові Верховний Суд сформулював правовий висновок, відповідно до якого, якщо спір виник з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, що припиняється, його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту його вибуття з правовідносин, щодо яких виник спір, унаслідок, зокрема, передачі розпорядчим актом Кабінету Міністрів України його адміністративної компетенції іншому (іншим) суб`єктам владних повноважень.

Якщо спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони - суб`єкта владних повноважень (повне правонаступництво).

У випадку повного правонаступництва до правонаступника переходять права та обов`язки юридичної особи, які стосуються не лише майнових правовідносин, але і правовідносин з приводу проходження публічної служби, зокрема, в частині продовження дії трудового договору з працівниками.

Такий підхід ґрунтується на конституційних принципах безперервності процесу державного управління та відповідальності держави перед людиною за свою діяльність

Суд уважає за необхідне зазначити, що у площині спірних правовідносин при вирішенні судом питання поновлення працівника йдеться не стільки про назву посади публічної служби і коло повноважень за цією посадою, на якій його належить поновити, скільки про необхідність відновити порушене право позивача працювати на посаді публічної служби шляхом його поновлення саме в тому органі (інституції), з посади у якому його було протиправно звільнено.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

При цьому, повноваження суду при вирішенні трудового спору про поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.

Так, повноваження щодо призначення працівника в порядку переведення на відповідну посаду, згідно із затвердженим штатним розписом в новоствореній юридичній особі, яка є правонаступником роботодавця, є винятковою компетенцією роботодавця і суд, як орган, що розглядає трудовий спір, не повинен і не може втручатися у здійснення дискреційних повноважень державного органу.

Обов`язок по працевлаштуванню незаконно звільненого працівника покладений на роботодавця, яким у випадку реорганізації державної установи є її правонаступник, якому передані відповідні завдання і функції.

Аналогічну правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема, у постановах від 19 грудня 2018 року у справі №807/2391/15, від 26 травня 2021 року у справі №260/261/20, від 27 квітня 2021 року в справі №826/8332/17, від 20 січня 2021 року у справі №640/18679/18, від 20 січня 2021 року у справі №804/958/16, від 11 лютого 2021 року у справі №640/21065/18, від 31 травня 2021 року у справі №0840/3202/18, від 06 липня 2021 року у справі №640/3456/20, від 06 липня 2021 року у справі №640/1627/20, від 03 червня 2020 року у справі №817/3431/14, від 21 жовтня 2021 року у справі № 809/2894/13-а.

Отже, враховуючи сформовану Верховним Судом правову позицію стосовно необхідності поновлення працівника саме на тій посаді, з якої його звільнили, та неможливість поновлення на рівнозначній посаді шляхом «переведення», зважаючи на те, що звільнення позивача відбулось із порушенням процедури звільнення, позивач в силу вимог частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України підлягає поновленню на попередній роботі, а саме: на посаді провідного спеціаліста відділу контролю за проведенням перевірок територіальними органами Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду Державної архітектурно-будівельної інспекції України.

Суд зауважує, що наказом наказам ДАБІ від 20 квітня 2021 року №156 «ОС» «Про остаточний розрахунок з ОСОБА_1 » датою звільнення ОСОБА_1 з посади провідного спеціаліста відділу контролю за проведенням перевірок територіальними органами Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду ДАБІ є 20 квітня 2021 року.

Таким чином позивач підлягає поновленню на попередній посаді з 21 квітня 2021 року.

2. Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як зазначалось вище, згідно із частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Згідно з ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.п. «з» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок № 100), цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується, зокрема, у випадку вимушеного прогулу.

Згідно з п. 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як зазначалось, ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05.10.2023 року у справі №640/12442/21 (адміністративне провадження №К/990/32050/22) ухвалено замінити відповідача у справі №640/12442/21 Державну архітектурно будівельну інспекцію України на правонаступника Державну інспекцію архітектури та містобудування України.

Поряд з вказаним, ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.01.2024 випробовувалась, серед іншого, і довідку про середню заробітну плату позивача за останні два повністю відпрацьовані календарні місяці роботи перед звільненням.

ДІАМ така довідка не надана з посиланням на відсутність у нього особових справ працівників ДАБІ, так і інформації про розмір їх заробітної плати, зазначає, що не має можливості надати суду довідку про середню заробітну плату позивача за останні два повністю відпрацьовані календарні місяці роботи перед звільненням.

В матеріалах справи наявна архівна довідка Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 12.07.2021 №40-602-14/248 (т.1, а.с. 61), довідка видана відповідно до постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Згідно вказаної довідки від 12.07.2021 №40-602-14/248, розмір заробітної плати ОСОБА_1 за лютий 2021 року становить 6151,70 грн., за березень 2021 року 2236,99 грн. Середньоденна заробітна плата 399,46 грн.

За період часу вимушеного прогулу позивача з 21 квітня 2021 року по 22 серпня 2024 року (дату розгляду цієї справи судом) припадає 861 робочий день, з урахуванням положень ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року № 2136-IX, який набрав чинності з 24.03.2022 року, а саме:

з 21.04.2021 по 31.12.2021 175;

за 2022 рік 257;

за 2023 рік 260;

з 01.01.2024 по 22.08.2024 169.

Таким чином, розмір належного до стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 343935,06 грн (861 х 399,46).

Як встановлено судом вище, ДАБІ як юридична особа, ліквідована, а її функціональні обов`язки передані до ДІАМ, ДІАМ є правонаступником ДАБІ, отже, саме з Державної інспекції архітектури та містобудування України підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 середній заробіток час вимушеного прогулу за період з 21 квітня 2021 року по 22 серпня 2024 року в розмірі 343935 грн (триста сорок три тисячі дев`ятсот тридцять п`ять гривень 06 коп.) Сума зазначена без відрахування обов`язкових податків та зборів.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, на виконання вимог статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський окружний адміністративний суд допускає до негайного виконання рішення в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць та ОСОБА_1 на посаді.

Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з положеннями статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також доводи позивача та відповідача щодо заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 139 вказаного Кодексу при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, а також відсутні докази понесення інших судових витрат, підстави для їх розподілу відсутні.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 11, 19, 72 77, 90, 139, 241 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський окружний адміністративний суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про залучення співвідповідача та уточнення позовних вимог від 12.10.2021 року, задовольнити.

2. Поновити ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста відділу контролю за проведенням перевірок територіальними органами Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду Державної архітектурно-будівельної інспекції України з 21 квітня 2021 року.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 з Державної інспекції архітектури та містобудування України середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 квітня 2021 року по 22 серпня 2024 року в розмірі 343935 грн (триста сорок три тисячі дев`ятсот тридцять п`ять гривень 06 коп.).

4. Допустити до негайного виконання рішення суду в частини поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста відділу контролю за проведенням перевірок територіальними органами Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду Державної архітектурно-будівельної інспекції України з 21 квітня 2021 року.

5. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 з Державної інспекції архітектури та містобудування України суми заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

6. Розподіл судових витрат не здійснювати.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жукова Є.О.