Справа № 420/21914/24
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2024-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (вул. Косовська, 2Д, м. Одеса, 65022) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, в якому позивач просить суд: - визнати протиправними дій відповідача щодо відмови йому ОСОБА_1 , у призначенні виплат допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі з квітня 2024 року; - зобов`язати відповідача призначити та проводити йому ОСОБА_1 , виплату допомоги на проживання як внутрішньо переміщеній особі з квітня 2024 року у відповідності до вимог Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 20.03.2022 №332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам».

Позивач зазначив, що у січні 2023 року був змушений виїхати на безпечну територію України та перемістився з міста Херсон до міста Одеса. 20.01.2023 року його зареєстровано внутрішньо переміщеною особою, у зв`язку з чим в період з 01.01.2023 по 29.02.2024 року отримував грошову допомогу на проживання. Після припинення виплати допомоги, він пройшов медичний огляд МСЕК та 09.04.2024 року та отримав довідку серії 12 ААГ №950519 про встановлення йому 2 групи інвалідності безстроково.

ОСОБА_1 , вважаючи, що він як особа з інвалідністю 2 групи на підставі абз.3 п.13-1 Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 20.03.2022 №332 (далі Порядок №332) має право на автоматичне продовження допомоги на другий шестимісячний період, звернувся до відповідача із заявою, за результатом розгляду якої відмовлено у призначенні допомоги на проживання з підстав невідповідності особи визначеним Порядком №332 умовам.

Позивач вважає такі дії відповідача є протиправними, оскільки його статут особи з інвалідністю 2 групи зумовлює у нього право на автоматично виплату допомоги ще протягом одного шестимісячного періоду.

При цьому, позивач наголошує, що спірна допомога на проживання компенсує частину його витрат, які він змушений сплачувати за орендоване житло по АДРЕСА_3 , комунальні послуги, а також лікування.

Ухвалою суду від 16.07.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача подав до суду відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що позивач ОСОБА_1 разом з дружиною, ОСОБА_2 , мають з 04.07.2006 року зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 .

20.01.2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до управління із заявами про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб (кожний, як окрема особа), яких взято на облік за адресою місця проживання: АДРЕСА_5 , та в тому числі позивачу призначено допомогу на проживання, яку він отримував у період з 01.01.2023 по 29.02.2024 в розмірі 2000 грн щомісяця. Нарахування допомоги припинено, у зв`язку із закінченням терміну призначення.

29.04.2024 року гр. ОСОБА_1 , як уповноважений представник родини звернувся до Центру інтегрованих соціальних послуг в Приморському районі м. Одеси із заявою про продовження виплати допомоги на шестимісячний період. В заяві заявник в розділі «Відомості про осіб, які входять до складу сім`ї», зазначив ОСОБА_2 (дружину).

За змістом п.п.5 п.7-1 Порядку №332 допомога не призначається/не виплачується, якщо особа з числа членів сім`ї має у власності житлове приміщення/частину житлового приміщення.

При опрацюванні заяви з`ясовано, що згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, дружина позивача ОСОБА_2 є власницею житлового приміщення загальною площею 69,7 кв. м. за адресою: АДРЕСА_6 (право власності зареєстроване 15.08.2013 року). Позивач у поданій заяві про виплату допомоги не зазначав про наявність у його дружини вищевказаної нерухомості, проте такі обставини свідчать про невідповідність заявника вимогам п.7-1 Порядку №332.

В свою чергу, пункт 13 Порядку №332 передбачає, що продовження виплати допомоги ще на один строк пов`язується з обов`язковою відповідністю особи критеріям, зазначеним у п.7, 7-1, 13-1-13-4 Порядку. Оскільки ОСОБА_1 не відповідає критеріям, зазначеним у п.7-1 Порядку №332 у продовженні допомоги за його заявою від 29.04.2024 року було відмовлено.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій просив задовольнити позовні вимоги, зазначивши про безпідставність доводів відповідача, оскільки на нього не поширюється пункт 7-1 Порядку №332, який стосується лише таких сімей, які після 01.12.2023 року звертаються за допомогою вперше. Між тим, він 29.04.2024 року звертався за продовження виплати допомоги, тобто не може вважатись особою, яка звертається за допомогою вперше. Позивач вважає, що на підставі п.13-1 Порядку №332 він має право на отримання допомоги на проживання ще на один строк.

Справа розглянута у порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 20.01.2023 року взято на облік як внутрішньо переміщену особу (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання/перебування АДРЕСА_2 ), що підтверджується довідкою №5105- від 20.01.2023 року.

Сторонами не заперечується, що у період з 01.01.2023 по 29.02.2024 ОСОБА_1 отримував щомісячну допомогу на проживання як внутрішньо переміщена особа.

09.04.2024 року Спеціалізованою кардіологічною медико-соціальною експертною комісією №2 проведено медичний огляд ОСОБА_1 , за результатом якого складено довідку серії 12 ААГ №950519 від 19.04.2024 року про встановлення йому 2 групи інвалідності безстроково.

До Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради через Центр інтегрованих соціальних послуг в Приморському районі м. Одеси 29.04.2024 позивач звернувся із заявою про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, у якій вказав дружину ОСОБА_2 , як особу яка входить до складу сім`ї та перемістилася разом із внутрішньо переміщеною особою.

За результатом розгляду заяви Департаментом праці та соціальної політики Одеської міської ради прийнято рішення від 14.05.2024 року про відмову у призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. Підставою відмови у рішенні визначено - «особа не відповідає умовам визначеним Порядком №332». Також у рішенні зазначено, що рішення органу, що призначає і здійснює виплату державної допомоги, може бути оскаржено у вищестоящих органах виконавчої влади або у судовому порядку.

Не погодившись із прийнятим відповідачем рішенням, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі Закон №1706-VII) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону №1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Статтею 2 Закону №1706-VII встановлені гарантії дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб.

Так Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (ч.1 ст.2 Закону №1706-VII).

Постановою КМУ від 20.03.2022 №332 з метою забезпечення виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам виділено Міністерству соціальної політики 10000 млн. грн на програму в загальному фонді державного бюджету 2501480 «Надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг». Також вказаною постановою затверджено Порядок надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (Порядок №332), який визначає механізм надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.

Пунктом 2 Порядку №332 визначено, що з 1 серпня 2023 року допомога призначається на шість місяців внутрішньо переміщеній особі, яка вперше звернулася за призначенням допомоги, та виплачується щомісяця у розмірі: для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 грн; для інших осіб - 2000 грн.

З 1 листопада 2023 року допомога призначається на шість місяців на сім`ю, яка вперше звернулася за призначенням допомоги, та виплачується щомісяця одному з членів сім`ї (далі - уповноважена особа) у такому розмірі: для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 грн; для інших осіб - 2000 грн (п.3 Порядку №332).

Пунктом 3 Порядку №332 передбачено, що до складу сім`ї уповноваженої особи включаються, зокрема, чоловік, дружина, діти. Склад сім`ї уповноваженої особи визначається на дату звернення за призначенням допомоги. Для призначення допомоги уповноважена особа подає заяву про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам за формою згідно з Додатком 5.

Таким чином, до 01.11.2023 року державна допомога на проживання призначалась кожній внутрішньо переміщеній особі окремо, а з 01.11.2023 року призначається та виплачується державна допомога на проживання на сім`ю (одна виплата на всіх членів сім`ї).

Згідно з п.13-1 Порядку №332 виплата допомоги продовжується на другий шестимісячний період автоматично, зокрема, особам з інвалідністю I чи II групи.

У зв`язку з припиненням позивачу виплати допомоги на проживання у лютому 2024 року, та отриманням ним 09.04.2024 року статусу особи з інвалідністю II групи, він 29.04.2024 року звернувся до відповідача із заявою про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам за формою згідно Додатку 5 до Порядку №332.

Згідно копії заяви ОСОБА_1 від 29.04.2024 року, яка міститься в матеріалах електронної справи, у розділі «Відомості про осіб, які входять до складу сім`ї, зокрема неповнолітніх дітей, які перемістилися разом із внутрішньо переміщеною особою» до складу сім`ї заявник визначив дружину ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якої також наявний статус особи з інвалідністю.

Отже позивач як уповноважена особа з членів сім`ї звернувся до відповідача із заявою, що відповідає формі порядку, для отримання державної допомоги на проживання на сім`ю.

Відповідно до п.22 Порядку №332 з метою встановлення права на призначення/продовження виплати допомоги уповноваженій особі/отримувачу Мінсоцполітики передає Мінфіну відповідну інформацію для здійснення верифікації відповідно до Закону України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат».

Пунктом 24 Порядку №332 передбачено, що у разі успішного проходження верифікації інформації отримувачів допомога продовжується автоматично із використанням функціоналу Єдиної системи.

У разі виявлення невідповідності вимогам цього Порядку за результатами верифікації та відомостей, відображених в Єдиній системі, в Єдиній системі формується відповідний статус із зазначенням критеріїв, наведених у пунктах 7, 7-1 і 8 цього Порядку, які порушено. За наявності технічної можливості інформація про підстави відмови у призначенні/ продовженні виплати допомоги та порядок оскарження рішення повідомляється уповноваженій особі або отримувачам із застосуванням засобів електронного сповіщення Єдиної системи, засобами мобільного зв`язку або органу соціального захисту населення, який призначає допомогу на проживання, шляхом надсилання повідомлення з використанням засобів поштового/електронного зв`язку.

Повідомлення про прийняте рішення та порядок його оскарження надсилаються за технічної можливості із застосуванням засобів електронного сповіщення Єдиної системи засобами мобільного зв`язку або органом соціального захисту населення, який призначає допомогу на проживання, з використанням засобів поштового/електронного зв`язку.

У разі незгоди з відмовою у призначенні допомоги отримувач може подати підтвердні документи органу соціального захисту населення або уповноваженій особі виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, або центру надання адміністративних послуг за місцем обліку внутрішньо переміщеної особи.

Орган соціального захисту населення після звернення отримувача із підтвердними документами, які спростовують виявлені критерії, визначені пунктами 7, 7-1 і 8 цього Порядку, приймає рішення про призначення/відмову у призначенні допомоги та рекомендує отримувачу звернутися до володільця інформації для внесення відповідних змін до державних електронних інформаційних ресурсів у порядку, передбаченому законодавством.

Таким чином, у разі відмови у призначенні/продовженні виплати допомоги, зміст повідомлення про прийняте рішення повинне диференціюватися в залежності від того, яка підстава покладена в основу прийнятого рішення, тобто містити відповідний пункт Порядку №332, якому не відповідає заявник.

Судом встановлено, що відповідач надіслав позивачу повідомлення від 14.05.2024 року, у якому виклав зміст рішення про відмову у призначенні допомоги на проживання. Так у вказаному рішенні вказано, що підставою відмови являється невідповідність особи умовам, визначеним Порядком №332.

Лише у відзиві на позов представник відповідача зазначив, що відносно позивача та його складу сім`ї прийнято негативне рішення через його невідповідність п.7-1 Порядку №332.

З цього приводу позивач зазначав, що на нього не поширюється пункт 7-1 Порядку №332, який стосується лише таких сімей, які після 01.12.2023 року звертаються за допомогою вперше.

Суд не досліджує викладені у відзиві мотиви невідповідності ОСОБА_1 пункту 7-1 Порядку №332, оскільки такі мотиви не викладені в оскаржуваному рішенні. Не наведення мотивів прийнятого рішення не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, за яких відповідач дійшов саме таких висновків, надати їм належну правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність прийнятого рішення.

Також суд вважає, що незазначення відповідачем критеріїв, наведених у відповідному пункті Порядку №332, які порушено заявником, позбавило останнього можливості подання підтвердних документів для спростування виявлених критеріїв невідповідності.

При цьому, прозорість адміністративних процедур є ефективним запобіжником державному свавіллю. Вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Отже, лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень.

Про дотримання відповідачем означеної процедури свідчитиме належна мотивація прийнятого рішення: встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення висвітлених у заяві питань; посилання на докази, якими такі обставини обґрунтовані, із зазначенням причин їх прийняття чи відхилення; оцінка доводів та аргументів особи, що до якої приймається рішення; норми права, що застосовані, і ті, що не застосовані, з викладенням мотивів їх незастосування.

Суд враховує правовий висновок Верховного Суду, сформований у постанові від 02.07.2019 по справі №140/2160/18, згідно якого загальними вимогами, які висуваються до акту індивідуальної дії, як акту правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення податковим органом конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішення було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навивши обґрунтування своїх рішень.

Верховний Суд у постанові від 03.04.2024 у справі №560/6217/21 дійшов висновку, що суб`єкт владних повноважень не може обґрунтовувати правомірність рішення, що оскаржується, іншими обставинами, ніж ті, що зазначені безпосередньо в документі, що оскаржується. За іншого підходу суб`єкт владних повноважень міг би самостійно та довільно змінювати (доповнювати) обґрунтування своїх дій (рішень) після їх вчинення (ухвалення), що не сумісне з принципами правової визначеності та належного урядування. У зв`язку з цим адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку лише тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності («виправдання» свого рішення).

Враховуючи, що суд по цій справі перевіряє легітимність прийнятого відповідачем рішення про відмову у призначенні допомоги на проживання від 14.05.2024 року, а у вказаному рішенні відсутні мотиви його прийняття та будь-які аргументи на користь прийняття чи відхилення доводів та доказів заявника, суд дійшов висновку про невмотивованість вказаного рішення, що є достатньою підставою для його скасування.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст.2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6)розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Позивач просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні допомоги. Однак, враховуючи встановлені по справі обставини, суд дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та їх задоволення шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 14.05.2024 року про відмову уповноваженій особі ОСОБА_1 у призначенні допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам

Суд враховує, що в оскаржуваному рішенні не зазначено які саме умови Порядку №332 порушені заявником, та вважає, що з урахуванням дискреційних повноважень відповідача, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та захисту шляхом: зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву уповноваженої особи ОСОБА_1 від 29.04.2024 року про призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам та прийняти вмотивоване рішення за результатом розгляду заяви.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Оскільки позивач як особа з інвалідністю ІІ групи звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», підстави для розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись статтями 2, 3, 6, 7, 8, 9, 12, 241-246 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (вул. Косовська, 2Д, м. Одеса, 65022, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 14.05.2024 року про відмову уповноваженій особі ОСОБА_1 у призначенні допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.

Зобов`язати Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради повторно розглянути заяву уповноваженої особи ОСОБА_1 від 29.04.2024 року про призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам та прийняти вмотивоване рішення за результатом розгляду заяви.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст. 295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва