Справа № 160/24263/23
Суддя: Кравчук В.М.
Дата ухвалення: 2024-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

20 серпня 2024 року

м. Київ

справа №160/24263/23

адміністративне провадження № К/990/30018/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Кравчука В.М., суддів Стародуба О.П., Стеценка С.Г.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2024 року (колегія у складі: суддів Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.)

у справі № 160/24263/23

за позовом ОСОБА_1

до Дніпровської міської ради

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, скаржник) звернувся до адміністративного суду з позовом до Дніпровської міської ради (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Дніпровської міської ради в частині обмеження права позивача, який потребує поліпшення житлових умов, на подання документів для постановки на квартирний облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов;

- зобов`язати відповідача вжити заходи щодо прийняття та розгляду заяви про постановку на квартирний облік та пакету документів від позивача з урахуванням вимог чинного законодавства.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 01 грудня 2023 року задовольнив позов частково. А саме:

- визнав протиправною бездіяльність Дніпровської міської ради щодо не вчинення дій стосовно взяття ОСОБА_1 на облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов;

- зобов`язав Дніпровську міську раду вжити заходи щодо прийняття та розгляду заяви ОСОБА_1 про взяття на облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні;

- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

Надалі Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 03 липня 2024 року, задовольнивши апеляційну скаргу відповідача, скасував зазначене рішення суду першої інстанції, а провадження в адміністративній справі № 160/24263/23 закрив на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

01 серпня 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій останній, з посиланням на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення ним приписів процесуального права, просить скасувати постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2024 року та залишити в силі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2023 року.

Як на підстави касаційного оскарження позивач покликається на те, що апеляційний суд при ухваленні оскаржуваного судового рішення не врахував наступне: у силу норм пункту 10 частини першої статті 20 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», пункту 18 частини першої статті 13 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивач, як особа, яка потребує поліпшення житлових умов, має право на позачергове забезпечення житлом його із родиною; сім`я ОСОБА_1 складається з трьох осіб-пільговиків (включно із ним), серед них й син позивача, який у зв`язку із проходженням публічної служби у лавах ДСНС України та участі в АТО, безпосередньо має право на поліпшення житлових умов. Вважає, що суд апеляційної інстанції неправильно визначив характер спірних правовідносин, оскільки такі виникли у зв`язку із порушенням відповідачем адміністративної процедури з соціального захисту сім`ї позивача при розгляді його заяви від 07 квітня 2023 року щодо взяття на квартирний облік для позачергового забезпечення житлом родини ОСОБА_1 для поліпшення житлових умов, - тобто, стосуються порушення суб`єктом владних повноважень права на соціальний захист позивача.

Крім того, скаржник покликається на допущення Третім апеляційним адміністративним судом порушень норм процесуального права при вирішенні питань про поновлення відповідачу строку на апеляційне оскарження рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2023 року та відкриття апеляційного провадження за відповідною апеляційною скаргою Дніпровської міської ради (а саме апеляційна скарга подана відповідачем без дотримання вимог частини шостої статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України; суд взяв до уваги як належний доказ надіслання Дніпровською міською радою зазначеної скарги 12 квітня 2024 року на адресу апеляційного суду надану відповідачем накладну кур`єрської служби доставки ПП НВФ ТВІН - ДМ за №222848, яка, на переконання позивача, є «фіктивною»), при перегляді рішення суду першої інстанції по суті (а саме апеляційний суд порушив право ОСОБА_1 на подання відзиву на апеляційну скарги й доказів на спростування доводів такої, оскільки не встановив вказаний строк для позивача в ухвалі про відкриття апеляційного провадження; суд апеляційної інстанції не вжив заходів до відповідача для запобігання зловживанню останнім процесуальними правами відповідно до норм статті 45 Кодексу адміністративного судочинства України), а також висловлює свою незгоду із висновками суду апеляційної інстанції про неможливість розгляду спору за правилами адміністративного судочинства.

Перевіряючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження, Суд виходить з такого.

Згідно з частиною другою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені в пунктах 3, 4, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Такими ухвалами в силу пунктів 3, 4, 5, 13, 17, 20 частини першої статті 294 КАС України є ухвали щодо: повернення заяви позивачеві (заявникові); відмови у відкритті провадження у справі; залишення позову (заяви) без розгляду; закриття провадження у справі; відмови у відкритті провадження про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, відмови в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами; заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження.

Відповідно до частини третьої статті 328 КАС України у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову та заміни заходу забезпечення позову, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

У силу приписів частини четвертої цієї ж статті Кодексу підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга подана на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2024 року, якою скасовано рішення суду першої інстанції про задоволення позову та закрито провадження у справі у зв`язку із тим, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За змістом статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (частина перша зазначеної статті).

У розумінні положень пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Відтак помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною в яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних чи господарських справ недостатньо застосовувати виключно формальний критерій - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), оскільки, як вже було зазначено вище по тексту цієї ухвали, визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер спірних правовідносин, з яких виник спір.

Так, відповідно до частини другої статті 47 Конституції України громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Статтею 39 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов, зокрема, за місцем проживання - виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті.

Поряд із цим частинами першою, четвертою статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Як установлено судами попередніх інстанцій, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності Дніпровської міської ради в частині обмеження права позивача, який потребує поліпшення житлових умов, на подання документів для взяття на квартирний облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Позивач наголошує на тому, що спір у цій справі є публічно-правовим, оскільки перед судом порушено питання про бездіяльність відповідача (суб`єкта владних повноважень), пов`язану з розглядом заяви про взяття на квартирний облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, й по суті вчинення дій на виконання такої заяви.

У контексті наведеного слід зазначити, що порушення своїх прав й прав членів своєї сім`ї позивач вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на його думку, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, а так як ці наслідки пов`язані із поновленням порушеного права у сфері житлових відносин, то такий спір відноситься до сфери захисту цивільних (житлових) прав незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень, тобто відповідача. Тобто, спір у цій справі має приватноправовий характер, що унеможливлює розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства України.

Великою Палатою Верховного Суду вже вирішувалося питання предметної юрисдикції у подібних правовідносинах, зокрема, у справі № 200/10822/18-а (постанова від 19 лютого 2020 року) було зазначено, що у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, установлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними), незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.

Схожі правові висновки щодо підходу до розмежування адміністративної та цивільної юрисдикції спорів фізичних осіб до суб`єктів владних повноважень наведені в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 05 березня 2020 року у справі № 826/7907/18 та її постановах від 22 серпня 2018 року у справі № 826/13571/17, від 21 березня 2018 року у справі № 826/6244/15, від 22 липня 2021 року у справі № 320/10329/20, а також у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 826/7907/18, ухвалах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 120/5152/20-а та від 08 листопада 2023 року у справі № 440/5484/22, а також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 260/613/21.

Поряд із цим аналізуючи норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», КАС України, Цивільного процесуального кодексу України, а також підзаконних нормативно-правових актів Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (провадження № 14-32цс22), відступивши від висновку щодо розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства, викладеного у її постановах від 06 червня 2018 року у справі № 752/5881/15-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 488/1176/14-а, від 20 вересня 2018 року у справі № 815/2551/15, від 23 січня 2019 року у справі № 806/5217/15, від 04 вересня 2019 року у справі № 826/17556/16, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 127/15109/18 і від 24 вересня 2021 року у справі № 748/303/20, а також у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2139цс15 і від 02 березня 2016 року у справі № 6-14цс16, сформувала нову правову позицію визначення юрисдикції суду з розгляду спорів з приводу проходження військової служби, а саме щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій, що полягає у наступному: «Спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачами військової служби як різновиду служби публічної. Саме у зв`язку з останньою держава передбачила відповідні соціальні гарантії, а також порядок їх реалізації. Отже, такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів.».

Так, у даному випадку судом апеляційної інстанції встановивши, що спір у справі № 160/24263/23 стосовно взяття на квартирний облік не є спором з приводу проходження позивачем різновиду публічної служби, оскільки в спірному випадку позивач публічну службу не проходить, а виник щодо забезпечення ОСОБА_1 житлом, дійшов висновку, що даний спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а повинен розглядатися судом у порядку цивільного судочинства.

Мотиви суду апеляційної інстанції в цілому узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у перелічених вище постановах й ухвалах касаційного суду.

Враховуючи, що зміст постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2024 року, свідчить про правильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права при вирішенні питання щодо юрисдикції спору та не викликає сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Стосовно ж посилань позивача на порушення судом апеляційної інстанції процесуальних норм при відкритті апеляційного провадження у справі та процедурі розгляду справи, Суд зазначає, що не може бути скасовано правильне по суті й законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом частини другої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За такого правового регулювання та обставин справи Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги та необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 248, 328, 333, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2024 року у справі № 160/24263/23.

2. Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження надіслати скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя В.М. Кравчук

Суддя О.П. Стародуб

Суддя С.Г. Стеценко