Справа № 460/5880/24
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2024-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/5880/24 пров. № А/857/18044/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Пліша М.А.,

з участю секретаря Нора А.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Костопільського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Костопільського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції Дорошенко Н.О.,

час ухвалення рішення 19.06.2024 року,

місце ухвалення рішення м.Рівне,

дата складання повного тексту рішення 19.06.2024 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Костопільського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі Костопільський відділ ДВС, відповідач), у якому просить визнати незаконною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 75121928 від 24.05.2024.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19.06.2024 року позов задоволено. Визнати протиправною та скасувати постанову начальника Костопільського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відкриття виконавчого провадження № 75121928 від 24.05.2024.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що приватним виконавцем стягується не виконавчий збір, а відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 31 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів винагорода приватного виконавця. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Державним виконавцем проводились примусові дії, що спрямовані на примусове виконання рішення. Вважає, що в спірних правовідносинах державний виконавець діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлялися про час і місце апеляційного розгляду справи, і оскільки їхня неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи, розгляд справи проведено у їхній відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

29.01.2014 державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Костопільського районного управління юстиції (правонаступником якого є Костопільський відділ ДВС) в межах виконавчого провадження №41561976 винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору на суму 157384,01 грн (а.с.36).

24.05.2024 начальником Костопільського відділу ДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №75121928 з примусового виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 29.01.2014 (ВП 41561976) на суму 145957,71 грн (а.с. 39-40).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII).

Статтею 1 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Положеннями ст.18 Закону №1404-VIII передбачено, обов`язки і права виконавців, обов`язковість вимог виконавців.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону №1404-VIII).

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 23.01.2013 Рівненським міським судом Рівненської області видано виконавчий лист №2-2010/11 про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" заборгованість по кредиту, згідно договору про надання споживчого кредиту від 06.02.2007 за №0 в розмірі 209762,16 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 16.08.2010 становить 1570480,90 грн; неустойку за порушення своїх зобов`язань в розмірі 500,00 грн; пеню за порушення термінів повернення кредиту в розмірі 2859,28 грн (а.с. 34 т. 1).

22.01.2014 державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Костопільського районного управління юстиції (правонаступником якого є Костопільський відділ ДВС) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №41561976 з примусового виконання виконавчого листа №2-2010/11, виданого 23.01.2013 Рівненським міським судом Рівненської області, про стягнення з ОСОБА_1 солідарно заборгованості в розмірі 1570480,90 грн, неустойку в розмірі 500,00 грн, пені 2859,28 грн, а всього на суму 1573840,18 грн (а.с. 35 т. 1).

29.01.2014 державним виконавцем в межах виконавчого провадження №41561976 винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору на суму 157384,01 грн (а.с.36 т. 1).

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 09.12.2019 у справі № 2-2010/11 замінено сторону виконавчого провадження (стягувача) Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" на Товариство з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "УКРФІНСТАНДАРТ" (а.с. 52-53 т. 1).

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 19.12.2023 у справі № 2-2010/11 замінено сторону виконавчого провадження (стягувача) Товариство з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "УКРФІНСТАНДАРТ" на ОСОБА_3 (а.с.54-55 т. 1).

Також суд встановив, що 15.04.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Рівненської області Хомин Олегом Андрійовичем відкрито виконавче провадження №74756772 з примусового виконання виконавчого листа №2-2010/11, виданого 23.01.2013 Рівненським міським судом Рівненської області, про стягнення з боржника ОСОБА_2 солідарно заборгованості в розмірі 1570480,90 грн, неустойку в розмірі 500,00 грн, пені 2859,28 грн, а всього на суму 1573840,18 грн, стягувач ОСОБА_3 (а.с. 31 т. 2).

15.04.2024 приватним виконавцем у виконавчому провадженняі №74756772 винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_2 основної винагороди на суму 157384,01 грн (а.с. 29 т. 2).

24.04.2024 приватним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №74756772 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону №1404-VIII з підстав фактичного виконання в повному обсязі рішення суду за виконавчим документом (а.с. 24 т. 2).

У зв`язку з фактичним виконанням приватним виконавцем судового рішення за виконавчим документом №2-2010/11 ОСОБА_1 21.05.2024 звернувся до Костопільського відділу ДВС із заявою, в якій просив скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 29.01.2014 (ВП №41561976), зняти арешт майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення на підставі такого виконавчого документа (а.с. 12-13 т. 1).

24.05.2024 начальником Костопільського відділу ДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №41561976 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону №1404-VIII (а.с. 37 т. 1).

24.05.2024 начальником Костопільського відділу ДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №75121928 (а.с. 39-40 т. 1) з примусового виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 29.01.2014 (ВП№41561976) на суму 145957,71 грн.

Позивач наголошує на тому, що фактично має місце подвійне стягнення винагород приватному та державному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа. Спірна постанова винесена державним виконавцем після повного та фактичного виконання судового рішення приватним виконавцем, отже така постанова суперечить нормам чинного законодавства.

Суд враховує, що відповідно до частин першої, четвертої статті 42 Закону №1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Статтею 45 Закону №1404-VIII визначено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Матеріалами справи стверджено, що в період з червня 2014 року по травень 2022 року державним виконавцем у ВП № 41561976 здійснювався розподіл стягнутих з пенсії божника ОСОБА_1 сум, зокрема в розмірі 10% фактично стягнутої суми на сплату виконавчого збору, загалом на суму 15523, 89 грн (а.с. 40-42 т. 2).

Згідно з приписами частин першої п`ятої статті 31 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів від 02.06.2016 №1403-VIII (далі Закон №1403-VIII) за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з частиною сьомою статті 31 Закону №1403-VIII приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання приписів статті 31 Закону №1403-VIII постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі Порядок №643).

Пунктом 19 Порядку №643 визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження, одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Аналіз вищевказаних правових норм свідчить на користь того, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, зазначених у статті 3 цього Закону, яке розпочинає, зокрема, за заявою стягувача. У разі виконання рішень приватним виконавцем виконавчий збір не стягується. Натомість за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю виплачується винагорода.

Основна винагорода це винагорода приватного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в розмірі пропорційному до фактично стягнутої суми.

В свою чергу статтею 27 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (ч. 1).

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (ч. 2).

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ч. 4).

Таким чином, основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону №1404-VIII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюється окремими правовими нормами.

Відтак, державний виконавець разом з відкриттям виконавчого провадження повинен був вирішити питання про стягнення виконавчого збору.

Згідно з постановою про стягнення з боржника виконавчого збору від 29.01.2014 (ВП №4156197) виконавчий збір складає 157384,01 грн (10% від загальної суми стягнення 1573840,18 грн). Станом на 24.05.2024 залишок нестягнутого виконавчого збору становить 145957,71 грн.

Спірним питанням в межах цієї судової справи є правомірність постанови від 24.05.2024 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вищевказаної постанови про стягнення виконавчого збору. Отже суду належить дати відповідь на питання: чи підлягає стягненню з боржника виконавчий збір у випадку повного фактичного стягнення з іншого боржника за одним і тим же виконавчим документом винагороди приватного виконавця; чи виникає в такому разі подвійне стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Суд враховує, що правовий висновок щодо застосування норм права в подібних правовідносинах було сформульовано Верховним Судом у постанові від 21.07.2022 у справі № 320/6215/19.

Верховний Суд, розв`язуючи питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа, звернув увагу на таке:

"Системний аналіз Закону №1404-VIII свідчить про те, що цей закон не містить юридичної норми, яка необхідна для регламентації правовідносин, які виникли у цій судовій справі.

Цей Закон містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Так, з одного боку, Закон не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.

Натомість з іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні в державного виконавця.

Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.

Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість.

Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Своєю чергою, ця ситуація здатна підважити засади виконавчого провадження й атакувати такі стрижневі елементи верховенства права як правова визначеність і поважання людських прав.

Іншим аспектом цієї проблеми є балансування прав та інтересів учасників виконавчого провадження.

Так, указана проблема за колом осіб, головним чином, стосується прав та інтересів державних виконавців, приватних виконавців і боржників. Однак з-поміж інших учасників виконавчого провадження саме боржники перебувають у найбільш уразливому становищі, позаяк у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання зобов`язані платити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Зрештою проблема, яка зумовлена неповнотою законодавства, стосується й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту, який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.

Така невизначеність законодавчого регулювання окреслених правовідносин має наслідком потреби застосування аналогії закону (права).

У цьому контексті насамперед Суд зауважує, що означене питання [про справедливість подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа] полягає у тому, що несправедливим є не стягнення виконавчого збору чи основної винагороди як таких, а саме їхнє стягнення одночасно. Тобто у ракурсі поставленого питання справедливим є стягнення лише однієї з указаних сум.

Розв`язуючи це питання, Суд зазначає, що виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

На противагу цьому, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Так, частиною восьмою статті 27 Закону №1404-VIII встановлено, що "під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає".

Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується інших правовідносин, ніж ті, що розглядаються судом у цій судовій справі, оскільки в даному випадку не було передачі виконавчого документа від державного приватному виконавцю.

Однак, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону України Про виконавче провадження регулює подібні суспільні правовідносини.

Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.

Логічний і цільовий способи уяснення частини восьмої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).

Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагороди. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

На основі цього, Верховний Суд вважав, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону №1404-VIII.

Отже, Верховний Суд у постанові від 21.07.2022 у справі № 320/6215/19 зазначив:

"83. Застосування частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIII до спірних правовідносин дає Верховному Суду підстави зробити такий висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

84. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

85. Застосування аналогії закону дозволяє Верховному Суду також зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору".

Застосовуючи аналогічний правовий підхід у справі, що розглядається, суд доходить висновку, що у разі якщо приватний виконавець закінчив виконавче провадження з підстав фактичного повного виконання боржником судового рішення та стягнув з боржника основну винагороду у розмірі 10 відсотків, що підлягає примусовому стягненню, а після цього державний виконавець при примусовому виконанні того ж виконавчого документа закінчив виконавче провадження з тих же самих підстав, то надалі виконавчий збір із солідарного боржника не стягується. При цьому, стягнута частина виконавчого збору на момент закінчення виконавчого провадження із зазначених підстав поверненню не підлягає.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.

Враховуючи, що залишок нестягнутого виконавчого збору, визначений у постанові про стягнення з боржника виконавчого збору від 29.01.2014 (ВП №41561976), не підлягає стягненню, то державний виконавець при виділенні такої постанови як виконавчого документа в окреме виконавче провадження повинен був дотримуватися алгоритму дій, визначеному в п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону №1404-VIII повернути виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, оскільки такий виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.

Разом з тим, державний виконавець при винесенні оскарженої постанови про відкриття виконавчого провадження №75121928 діяв не у встановлений законом спосіб.

За таких обставин, за результатами судового розгляду суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що постанова про відкриття виконавчого провадження №75121928 від 24.05.2024 з примусового виконання виконавчого документа постанови державного виконавця про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 157384,01 грн (залишок нестягнутого виконавчого збору 145957,71 грн), є протиправною та підлягає скасуванню.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Костопільського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Костопільського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 червня 2024 року у справі № 460/5880/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 21 серпня 2024 року.