Справа № 200/3859/24
Суддя: Крилова М.М.
Дата ухвалення: 2024-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2024 року Справа№200/3859/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Крилової М.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

12 червня 2024 року до Донецького окружного адміністративного суду, засобами поштового зв`язку, надійшов позов ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про:

- визнання протиправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури, щодо невиконання рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 13.09.2023 року №8-р(ІІ)2023 в частині не нарахування в повному обсязі ОСОБА_1 середнього заробітку для виплати вихідної допомоги розрахованого відповідно до положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», а саме без урахування законного окладу на посаді прокурора та щомісячної надбавки за вислугу років;

- стягнення з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток для виплати вихідної допомоги при звільненні, відповідно до положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» у сумі 32 642,08 грн з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів;

- визнання проитправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури, щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з 22.10.2021 року по 15.05.2024 року;

- зобов`язання Донецьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 285 145,77 грн з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказав, що наказом керівника Донецької області від 21 жовтня 2021 року № 2621-к, яким його з 22.10.2021 року звільнено з посади прокурора Олександрівського відділу Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

У зв`язку з тим, що на момент звільнення відповідачем не було здійснено виплату вихідної допомоги при звільненні, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.09.2023 року по справі №200/18621/21 відповідачем 16.05.2024 року була виплачена вихідна допомога при звільненні у розмірі 8093,03 грн.

Позивач не погоджується з бездіяльністю Донецької обласної прокуратури, оскільки останньою було проведено розрахунок вихідної допомоги при звільненні не на підставі положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» та без врахування рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 13.09.2023 року №8-р(ІІ)2023.

Також вказує, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідачем не нараховано та не виплачено, що слугує підставою для звернення до суду з даним позовом. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку із поданням позову без дотримання вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою суду від 19 червня 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), витребувано копії та докази.

Відповідач з позовними вимогами не погодився та 05 липня 2024 року надав до суду відзив на позовну заяву зі змісту якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обгрунтування своєї позиції вказав, що на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.09.2023 у справі № 200/18621/21, 16.05.2024 ОСОБА_1 , відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України нарахована і виплачена вихідна допомога у зв`язку із звільненням з посади 22.10.2021 у розмірі середнього місячного заробітку фактично отриманого позивачем.

Вказує на безпідставність посилання позивчем на рішення Конституційного Суду України та застосування окладу передбаченого ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», оскільки, пункт 3 р. ІІ Закону № 113-IX, який регулював заробітну плату ОСОБА_2 у 2019-2021 роках, визнано неконституційним у 2023 році (рішення від 13.09.2023 № 8-р(II)/2023). Таким чином, вказане рішення Конституційного Суду України не може бути застосовано до відносин, що йому передували. Отже, дія рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини, що виникли до 13.09.2023.

Щодо права ОСОБА_1 на отримання компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вказує, що ОСОБА_1 мав би право вимагати компенсації за ст. 117 КЗпП України за період з 22.10.2021 по 18.01.2023. З 31.08.2018 (перший день затримки) по 18.07.2022 (останній день можливості нарахування компенсації без строкового обмеження) та з 19.07.2022 по 18.01.2023 (6 місяців затримки з дня набрання чинності нової редакції ст. 117 КЗпП України за Законом від 01.07.2022 № 2352-IX). З 19.01.2023 нарахування компенсації є незаконним, оскільки така компенсація перевищуватиме встановлений законом присічний строк 6 місяців. Такоє вказує на порушення місячного строку звернення до суду.

Ухвалою суду від 15 липня 2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі в частині позовних вимог у справі з позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

16 липня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив відповідно до якої позивач вважає викладені доводи у відзиві позовну заяву необгрнутованими та такими, що не спростовують позовні вимоги.

Ухвалою суду від 30 липня 2024 року заяву представника відповідача про закриття провадження в частині позовних вимог у справі за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії повернуто заявникові.

Згідно з нормами статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 виданий Білозерським МВМ Добропільського УМВС України в Донецькій області 14 жовтня 1999 року.

Наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 21.10.2021 року № 2621-к позивача звільнено з посади прокурора Олександрівського відділу Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Не отримавши вихідну допомогу при звільненні позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14.09.2023 року по справі №200/18621/21 позов ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури задоволено частково та вирішено:

визнати протиправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні, передбачену ст. 44 КЗпП.

зобов`язати Донецьку обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні, передбачену ст. 44 КЗпП.

08.05.2024 року позивач звернувся до керівника Донецької обласної прокуратури із заявою в якій просив вжити відповідних заходів до виконання рішення суду від 14.09.2023 року по справі №200/18621/21.

Листом від 16.05.2024 року №21-251ВИХ-24 відповідач повідомив про виплату судового збору у сумі 600,00 грн та вихідної допомоги при звільненні 8093,03, з урахуванням податків та зборів.

Виплату вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 у розмірі 6514,88 грн підтверджується платіжною інструкцією №976 від 14.05.2024 року.

20 травня 2024 року позивач звернувся до керівника Донецької обласної прокуратури із заявою про проведення належного розрахунку розміру вихідної допомоги з урахуванням змінами в законодавстві України, які були внесені рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 13.09.2023 року №8-р(ІІ)2023.

Листом від 23.05.2024 року №21-257ВИХ-24 відповідач вказав, що рішення Конституційного Суду України від 13.09.2023 року №8-р(ІІ)2023 не поширюється на відносини, що виникли до 13.09.2023 року. Таким чином, підстави для проведення перерахунку не вбачаються.

Відповідно до довідки про середньомісячну заробітну плату, ОСОБА_1 у серпні 2021 року отримав 8093,11 грн (фактична кількість відпрацьованих робочих днів 21), у вересні 2021 року 8093,11 (фактична кількість відпрацьованих робочих днів 22). Середньоденна заробітна плата 376,42 грн, середньомісячна заробітна плата 8093,03 грн.

Не погодившись з розрахунком вихідної допомоги при звільненні та не виплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури, щодо невиконання рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 13.09.2023 року №8-р(ІІ)2023 в частині не нарахування в повному обсязі ОСОБА_1 середнього заробітку для виплати вихідної допомоги розрахованого відповідно до положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», а саме без урахування законного окладу на посаді прокурора та щомісячної надбавки за вислугу років, суд зазначає наступне.

Позивач у позовній заяві вказує, що оскільки розрахунок та виплата вихідної допомоги при звільненні здійснена 16.05.2024 року, тобто після прийняття рішення Конституційного Суду України №8-р(ІІ)/2023, тому має право на розрахунок та виплату вихідної допомоги з урахуванням окладу на посаді прокурора та щомісячної надбавки за вислугу років відповідно до положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказує, що на виконання рішення суду у справі № 200/18621/21 (справа про вихідну допомогу), 16.05.2024 ОСОБА_1 , відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України нарахована і виплачена вихідна допомога у зв`язку із звільненням з посади 22.10.2021 у розмірі середнього місячного заробітку фактично отриманого позивачем, а саме 8093,03 грн. Також вказує, що п.3 р. ІІ Закону № 113-IX, який регулював заробітну плату ОСОБА_2 у 2019-2021 роках, визнано неконституційним у 2023 році, тобто, вказане рішення Конституційного Суду України не може бути застосовано до відносин, що йому передували.

Зі змісту рішення Донецького окружного адміністартивного суду від 14.09.2023 року по справі №200/18621/21, судом встановлено, що задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Донецької обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні, передбачену ст. 44 КЗпП, суд виходив з їх обґрунтованості, оскільки внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначали особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачали, що ці особливості встановлюються спеціальним законом. За таких умов, ураховуючи, що ч. 5 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 4 ст. 40 КЗпП України, якими передбачено виключний перелік випадків не застосування до правовідносин при звільненні прокурорів норм КЗпП України, суд, пославшись на ч. 5 ст. 242 КАС України, урахувавши аналогічні висновки щодо застосування норм права, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2021 року у справі № 420/4554/20, від 15 квітня 2021 року у справі № 440/3166/20, від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19 та від 21 січня 2021 у справі № 260/1890/19, дійшов висновку про наявність у позивача права на її отримання згідно зі ст. 44 КЗпП України.

З метою ефективного захисту прав позивача суд зобов`язав Донецьку обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні, передбачену ст. 44 КЗпП.

Суд звертає увагу, що спірним у справі №200/18621/21 було право позивача на отримання вихідної допомоги при звільненні, в той же час, питання питання, щодо належного розрахунку вихідної допомоги при звільненні не вирішувалось.

Щодо посилання позивача на Рішення КСУ № 8-р(ІІ)/2023 суд зазначає таке.

13.09.2023 Другий сенат Конституційного Суду України ухвалив рішення № 8-р(II)/2023 справа № 3-80/2022, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), друге речення абз. 3 п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113.

Згідно з п. 2 резолютивної частини Рішення КСУ № 8-р(ІІ)/2023 друге речення абз. 3 п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113, визнане неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, правова норма, відповідно до якої оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, яка містилась в другому реченні абз. 3 п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113, втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення № 8-р(ІІ)2023, тобто 13.09.2023.

Відповідно до ст.91 Закону України від 13 липня 2017 року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

За змістом ст.152 Конституції України, положень ст.91 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення Конституційного Суду України не має ретроактивної дії та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.01.2021 у справі № 560/703/20.

Рішення Конституційного Суду України від 13.09.2023 року №8-р(II)/2023 не має ретроактивної дії та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

Суд зазначає, що вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

Як було встанолвено судом, наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 21.10.2021 року № 2621-к позивача звільнено з посади прокурора Олександрівського відділу Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області з 22 жовтня 2021 року.

Отже, на момент виникнення спірних правовідносин (22.10.2021 року) щодо нарахування та виплати вихідної допомоги при звільненні, норма, закріплена у другому реченні абз. 3 п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113, була чинною і неконституційною не визнавалася.

Відтак, посилання позивача в позовній заяві на Рішення Конституційного Суду України від 13.09.2023 року №8-р(П)/2023 не впливає на вирішення даної справи, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення, яке не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до його ухвалення.

У свою чергу, відповідачем здійснено розрахунок вихідної допомоги при звільненні відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» у розмірі середнього місячного заробітку фактично отриманого позивачем за період з серпня-вересня 2021 року.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, було доведено (доказано) правомірність власної бездіяльності, що є предметом оскарження у даній справі.

При цьому, незважаючи на те, що наведеною вище нормою КАС України визначено обов`язок суб`єкта владних повноважень довести правомірність, як в даному випадку, своєї бездіяльності, позивач не звільняється від свого обов`язку, передбаченого ч.1 ст.77 КАС України довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Всупереч наведеному вище, позивачем не було доведено обставин, на яких ґрунтуються його вимоги у даній справі.

У зв`язку з наведеним вище, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури, щодо невиконання рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 13.09.2023 року №8-р(ІІ)2023 в частині не нарахування в повному обсязі ОСОБА_1 середнього заробітку для виплати вихідної допомоги розрахованого відповідно до положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Донецьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 285 145,77 грн з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон № 1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Суд зазначає, що Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати прокурорам середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 16.04.2020 у справі № 822/3307/17 питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому до таких правовідносин належить застосовувати норми КЗпП.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення КЗпП України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції.

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон України № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.

Отже, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Проаналізувавши положення статті 117 КЗпП України та висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові у справі №810/451/17 можна виокремити наступні умови, за дотримання яких на правовідносини розповсюджується дія частини другої статті 117 КЗпП України, а саме: 1) наявність спору з роботодавцем (власником, уповноваженим ним органом) про суми, належні працівнику при звільненні; 2) вина [того ж] роботодавця (власника, уповноваженого ним органу) у несвоєчасній виплаті належних працівникові сум при звільненні;

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За правовою позицією Верховного Суду України, що викладена в справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Такий висновок також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17, від 29.07.2020 року у справі № 1.380.2019.003696, від 15 лютого 2021 року у справі № 580/2499/19, від 28 січня 2021 року у справі № 580/2427/19

Так, з матеріалів справи встановлено, що відповідачем при звільненні позивача, останньому не виплачені всі належні суми, адже при розрахунку таких сум відповідачем не була виплачена вихідна допомога при звільненні.

Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачеві середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні.

Підсумовуючи викладене суд зазначає, що у правовідносинах, що розглядаються у межах цієї справи, вбачається вина роботодавця у несвоєчасному розрахунку із працівником та спір (із роботодавцем) про належні позивачу суми, які мали бути виплачені у день звільнення.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що оскільки у день звільнення позивача, відповідачем повна виплата належних позивачу сум не була проведена, слід стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Щодо визначення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Строк затримки по виплаті належних позивачу сум слід рахувати з 23.10.2021, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.

16.05.2024 року відповідачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17.03.2023 у справі № 200/16175/21 виплачено позивачу вихідну допомогу при звільненні у розмірі 8093,03 грн, що підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 23.10.2021 до 16.05.2024, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ (19.07.2022) і після цього.

Період з 23.10.2021 до 18.07.2022 (до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.

Проте, період з 19.07.2022 до 16.05.2024 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 10 квітня 2024 року справа № 360/380/23, від 18 квітня 2024 року справа № 380/4205/23, від 23 травня 2024 року справа № 560/11616/23.

Суд зазначає, що Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні приписів статті 117 Кодексу законів про працю України, яка діяла до внесених змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, але у редакції чинній до 19.07.2022, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду, зокрема і у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Вказані висновки неодноразово були підтримані Верховним Судом, зокрема і у постановах від 09.03.2023 у справі № 520/899/21, від 05.04.2023 у справі № 560/13719/21, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22.

Отже, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22.

При цьому, до періоду з 19.07.2022 застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин. У такому випадку щодо іншого періоду, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України підлягає застосуванню до спірних правовідносин в редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ.

При визначенні розміру середньої заробітної плати застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Абзацами першим, другим пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Згідно з підпунктом б пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

На підставі пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, нарахування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні прокурора проводиться шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число робочих днів за цей період.

Згідно з довідкою про середньомісячну заробітну плату, що надана відповідачем на вимоги ухвали суду, розмір заробітної плати ОСОБА_1 за два останні календарні місяці перед звільненням складає: серпень 2021 року 8093,11 грн., вересень 2021 року 8093,11 грн., середньоденна заробітна плата 376,42 грн.

Розраховуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2021 до 18.07.2022, суд виходить з наступного.

Затримка становить 187 робочих днів.

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за цей період становить 70 390,54 грн (376,42 * 187).

Судом встановлено, що відповідачем при звільненні позивача не виплачені суми в повному обсязі.

Загальний розмір виплат нарахованих позивачеві при виключенні зі списків особового складу складав 57 761,31 гривень, з яких: 49 666,28 грн. - виплачено у добровільному порядку; 8093,03 виплачено вихідну допомогу при звільненні.

Отже, частка несвоєчасно виплачених сум, від належних позивачу, як звільненому працівникові сум, становить 14.01 % (8093,03 / 57 761,31 * 100%).

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2021 до 18.07.2022, з урахуванням пропорційного розрахунку від розміру усіх належних звільненому працівникові сум, становить 9861,71 грн (70 390,54 * 14.01%).

Розраховуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 до 16.05.2024 , суд виходить з того, що, як зазначалось, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями, при цьому, висновки Великої Палати Верховного Суду (врахування істотність частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника) не є застосовними.

Тобто, затримка підлягає обмеженню терміном шість місяців з 19.07.2022, що відповідно становить 132 робочих дня.

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 до 16.05.2024 з урахування шестимісячного обмеження становить 49 687,44 грн (376,42 * 132).

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу за весь спірний період з 23.10.2021 по 16.05.2024 у розмірі 59549,15 грн (9861,71 + 49 687,44).

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Таким чином, суд частково задовольняє позовні вимоги шляхом визнання протиправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури, щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з 23.10.2021 року по 16.05.2024 року та зобов`язання Донецьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 59549,15 грн з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3178,00 грн.

Враховуючи те, що позов задоволено частково, суд дійшов висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача витрти зі сплати судового збору у розмірі 595,56 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5-14, 19-22, 72-78, 94, 132-143, 159-165, 241-247, 255, 295-297 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Донецької обласної прокуратури, щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з 23.10.2021 року по 16.05.2024 року.

Зобов`язати Донецьку обласну прокуратуру (юридична адреса: Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Університетська, б. 6; ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 59549,15 грн з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Донецької обласної прокуратури (юридична адреса: Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Університетська, б. 6; ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 595,56 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя М.М. Крилова