Справа № 380/3989/23
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2024-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/3989/23 пров. № А/857/1732/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 року (головуючий суддя Кисильова О.Й., м. Івано-Франківськ) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій про визнання протиправними дій,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 27.06.2022, оформлене протоколом №6 засідання комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та спірних питань щодо зарахування до вислуги років та призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про надання позивачу статусу учасника бойових дій на підставі поданих ним документів, а у разі необхідності здійснити відповідні запити для повноцінного їх встановлення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняте нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що період з травня по липень 2002 року позивач проходив підготовку на базі Кам`янець-Подільського військового інженерного інституту в якості кандидата у складі III окремого інженерного батальйону Українського Миротворчого контингенту місії Організації Об`єднаних Націй у Південному Лівані. У період з 10.07.2002 по 15.12.2002 позивач був направлений до Лівану для участі в Міжнародній операції з підтримки миру і безпеки у складі III окремого інженерного батальйону Українського Миротворчого контингенту місії Організації Об`єднаних Націй. Протягом вказаного періоду ОСОБА_1 перебував на посаді начальника операційно-перев`язочного відділення медичного взводу військової частини НОМЕР_1 та брав безпосередню участь у розмінуванні, знищенні боєприпасів, розширенню існуючих проходів у мінних полях, перевірці місцевості, на наявність вибухонебезпечних предметів та огляду мінних полів Південного Лівану.

Зазначає, що виконання ним бойових завдань з технічного супроводження і обслуговування основного складу по розширенню існуючого проходу у мінному полі біля позицій 9-63 та знищення вибухонебезпечних предметів у період з 10.07.2002 по 15.12.2002 підтверджено наказами командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.09.2002 № 203, 03.10.2002 № 224, від 10.10.2002 № 230, від 31.10.2002 № 248, від 04.11.2002 № 251, від 07.11.2002 № 254, від 11.11.2002 № 257, а також довідкою військової частини НОМЕР_1 від 15.12.2002 № 811.

Окрім цього, зазначає, що його участь у період з 10.07.2022 по 15.12.2002 у Міжнародній операції з підтримки миру і безпеки у складі III окремого інженерного батальйону Українського Миротворчого контингенту місії Організації Об`єднаних Націй у Лівані додатково підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 від 15.12.2002 №811.

Тому, вважає, що вищевказані обставини та документи свідчать про його безпосередню участь у бойових завданнях пов`язаних з технічного супроводження і обслуговування основного складу по розширенню існуючого проходу у мінному полі та знищенню вибухонебезпечних предметів та знищенню боєприпасів Французького компоненту.

Вважає протиправними дії відповідача щодо відмови у наданні йому статусу учасника бойових дій, оскільки Комісією не дотримані вимоги вказаного Положення про комісії Міністерства оборони України, чим порушені його права.

Крім того зазначає, що іншими особам які в той же час проходили військову службу в тій же країні і перебуваючи на такій же посаді як і він було надано статус учасника бойових дій. Проте, судом першої інстанції не з`ясовано та не надано правової оцінки діям відповідача пов`язаних із відмовою скерування запитів для отримання усіх необхідних документів, та здійснення мені перешкод у їх отриманні. Окрім цього, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт не надання статусу учасника бойових дій військовослужбовцям, які проходили військову службу в Республіці Ліван в той же час коли він її проходив там.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечив щодо її доводів та просив залишити рішення суду без змін.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з травня по липень 2002 року ОСОБА_1 проходив підготовку на базі Кам`янець-Подільського військового інженерного інституту в якості кандидата у складі III окремого інженерного батальйону Українського Миротворчого контингенту місії Організації Об`єднаних Націй у Південному Лівані, про що видане посвідчення про відрядження від 22.02.2002 № 31.

Наказом Міністра оборони України від 11.06.2002 № 248 майора медичної служби ОСОБА_1 призначено до складу окремого інженерного батальйону Українського Миротворчого контингенту місії Організації Об`єднаних Націй у Лівані.

Згідно із наказами командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.09.2002 № 203, від 03.10.2002 № 224, від 10.10.2002 № 230, від 31.10.2002 № 248, від 04.11.2002 № 251, від 07.11.2002 № 254, від 11.11.2002 № 257 начальник операційно-перев`язочного відділення медичного взводу штабної роти, підполковник медичної служби ОСОБА_1 , у період з 10.07.2002 по 15.12.2002 вважався таким, що виконує бойове завдання з технічного супроводження і обслуговування основного складу по перевірці місцевості на наявність ВНП, огляду мінних полів та знищенню на позиціях 9-64 та по знищенню боєприпасів Французького компоненту в районі позиції 4-2 на території Лівану.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.12.2002 № 277 підполковника медичної служби ОСОБА_1 виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та усіх видів забезпечення і відряджено для подальшого проходження військової служби у військову частин НОМЕР_2 АДРЕСА_1 .

У період з 10.07.2002 по 15.12.2002 ОСОБА_1 проходив службу у складі військової частини НОМЕР_1 та виконував обов`язки у складі III окремого інженерного батальйону Українського Миротворчого контингенту місії Організації Об`єднаних Націй у Південному Лівані, про що військовою частиною НОМЕР_1 видана довідка від 15.12.2002 № 811.

27.06.2022 на засіданні комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та спірних питань щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах, оформленого протоколом № 6, Комісія слухала справу громадянина ОСОБА_1 щодо надання статусу учасника бойових дій на підставі наданих заявником документів: заява від 01.04.2022; копія довідки в/ч НОМЕР_1 від 15.12.2002 № 811 про проходження служби у складі в/ч НОМЕР_1 ; копія посвідчення про відрядження від 22.05.2002 №31; витяг із наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 11.06.2002 № 248; витяги із наказів командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.09.2002 № 203, від 03.10.2002 № 224, від 10.10.2002 № 230, від 31.10.2002 № 248, від 04.11.2002 № 251, від 07.11.2002 № 254, від 11.11.2002 № 257, витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.12.2002 № 277. Комісія відмовила громадянину ОСОБА_1 у наданні статусу учасника бойових дій у зв`язку із відсутністю документального підтвердження безпосередньої участі в розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів.

З метою отримання усіх необхідних документів для набуття статусу учасника бойових дій, позивач 23.08.2022 звернувся із запитами до військово-медичного клінічного центру Північного регіону; 27.10.2022 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 27.10.2022 до Галузевого державного архіву Міністерства оборони України; 25.11.2022 до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

09.01.2023 позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про розгляд матеріалів про визнання учасником бойових дій, надавши відповідні документи.

27.01.2023 відповідач надіслав позивачу лист № 226/270, в якому зазначив, що рішення Комісії від 27.06.2022 про відмову у наданні статусу учасника бойових дій, відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захист» оформлене протоколом № 6, перегляду Комісією не потребує.

Вважаючи протиправним рішення відповідача, оформленого протоколом засідання Комісії від 27.06.2023 № 6, щодо відмови у наданні статусу учасника бойових дій, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Як передбачено ч. 5 ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правовий статус учасника бойових дій визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-ХІІ (далі - Закон №3551-ХІІ).

Згідно з ст. 5 Закону № 3551-ХІІ, учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії, та інших формувань визначається Кабінетом Міністрів України.

Приміткою до ст. 5 визначено, що Перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії, та інших формувань визначається Кабінетом Міністрів України.

Як передбачено пунктом 11 частини 1 статті 6 Закону № 3551-ХІІ, учасниками бойових дій визнаються: особи, які у складі груп піротехнічних робіт (груп розмінування) залучалися до безпосереднього виконання завдань щодо розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів на території України, та особи, які на мінних тральщиках брали участь у траленні бойових мін у територіальних і нейтральних водах у воєнний і повоєнний час.

Таким чином, як вірно зазначено судом, Законом № 3551-ХІІ чітко передбачено, що особи які виконують певні роботи щодо розмінування мають їх здійснювати безпосередньо на території України або траленні бойових мін у територіальних і нейтральних водах у воєнний і повоєнний час.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій визнаються: учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, поліцейські, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії.

Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Перелік держав і періодів бойових дій на їх території, затверджений постановою Кабінету Міністрів України «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 08 02.1994 № 63 з наступними змінами (далі - Постанова № 63).

Так, відповідно до змісту Постанови № 63 Ліванська Республіка не відноситься до переліку держав і періодів бойових дій на їх території, в яких проходили службу військовослужбовці України в складі миротворчого континенту, що може бути підставою для надання статусу учасника бойових дій відповідно до Закону № 3551-ХІІ.

Як вірно зазначено судом, дія Постанови № 63 поширюється тільки на:

- осіб миротворчого контингенту до 31 грудня 2005 року та військовослужбовців Служби безпеки і Служби зовнішньої розвідки, направлених у відрядження до Республіки Ірак з метою забезпечення в умовах посилення терористичних посягань безпеки дипломатичної установи України, її співробітників та членів їх сімей;

- осіб начальницького складу органів внутрішніх справ та військовослужбовців внутрішніх військ МВС, які перебували 17 березня 2008 року в складі миротворчого персоналу органів внутрішніх справ на території Автономного Краю Косово (Республіка Сербія, колишня Югославія).

При цьому, положення абз. 3 п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону № 3551-ХІІ, які передбачають, що перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України були чинними як на період перебування позивача в Республіці Ліван, так і на момент виникнення та існування спірних правовідносин.

Тобто, як вірно зазначено судом, обов`язковою умовою надання статусу учасника бойових дій є встановлення факту участі особи у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ на території інших держав.

При цьому правильним є твердження суду першої інстанції, що у позивача були відсутні «законні очікування» щодо отримання статусу учасника бойових дій відповідно до Закону № 3551-ХІІ за участь у виконанні завдань у складі миротворчого контингенту Місії ООН у Лівані, оскільки законодавством України як чинним на момент перебування ОСОБА_1 у Республіці Ліван (2002 рік), так і законодавством, чинним на момент звернення із заявою до відповідача (2022 рік) не було передбачено отримання статусу учасника бойових дій за участь у вказаній місії.

Зазначена позиція узгоджується із висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 11.02.2014 у справі 21-481а13 та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24.06.2021 у справі № 240/9932/20.

Крім того, як вірно вказано судом, статус учасника бойових дій за участь у розмінуванні мають виключно ті особи, які здійснювали такі роботи безпосередньо на території України, як це передбачено п. 11 ч. 1 ст. 6 Закону № 3551-ХІІ.

Разом з тим, докази того, що у період з 10.07.2002 по 15.12.2002 у Республіці Ліван велися бойові дії, а позивач брав участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів), що згідно із п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону № 3551-ХІІ є підставою для надання статусу УБД, у матеріалах справи відсутні.

Судом також вірно зазначено, що вирішуючи цей спір, не слід надавати оцінку дотримання відповідачем Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 16.04.2020 № 122 в частині обов`язку Комісії витребувати додаткові документи (у разі потреби), оскільки, у даному випадку, на позивача не розповсюджується дія ст. 6 Закону №3551-ХІІ, позаяк Республіка Ліван не належить до переліку держав, участь у виконанні завдань у складі миротворчого контингенту Місії ООН в якій надає особі право на отримання статусу учасника бойових дій.

Враховуючи вищенаведене, суд вірно вважав, що відповідач, приймаючи рішення про відмову у наданні позивачу статусу учасника бойових дій, діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням викладеного, оскільки не встановлено протиправності дій відповідача, суд дійшов вірного висновку, що викладені в позовній заяві доводи є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, відтак рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1, ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 року у справі № 380/3989/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула