Справа № 320/44478/23
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2024-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Карпушової О.В., Оксененка О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02.04.2024 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною відмову Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України у наданні копії висновку службової перевірки, складеного за результатами розгляду скарги адвоката Трофімова Б.В., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , про допущення судовими експертами зазначеної експертної установи порушення вимог нормативно-правових актів з питань судово-експертної діяльності при складанні висновку експерта від 19.04.2019 № 19/13-3/175-13-2/104-СЕ/18 за результатами проведення комплексної судової оціночно-будівельної, оціночно-земельної експертизи;

- зобов`язати Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр Міністерства внутрішніх справ України надати копію висновку службової перевірки, складеного за результатами розгляду скарги адвоката Трофімова Б.В., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , про допущення судовими експертами зазначеної експертної установи порушення вимог нормативно-правових актів з питань судово-експертної діяльності при складанні висновку експерта від 19.04.2019 № 19/13-3/175-13-2/104-СЕ/18 за результатами проведення комплексної судової оціночно-будівельної, оціночно-земельної експертизи.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02.04.2024 позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр Міністерства внутрішніх справ України звернулася до Шостого апеляційного адміністративного суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат Трофімов Богдан Володимирович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України із скаргою від 28.08.2023 щодо проведення службової перевірки та винесення на розгляд Експертно-кваліфікаційної комісії Міністерства внутрішніх справ України висновку експерта від 19.04.2019 № і 9/13-3/і 75-13-2/104-СЕ/18 (комплексної судової оціночно-будівельної, оціночно-земельної), складений судовими експертами ДНДЕКЦ МВС ОСОБА_2 (свідоцтва №№ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , видані ЕКК МВС України 16.03.2016), ОСОБА_3 (свідоцтво № НОМЕР_3 , видане ЕКК МВС України 06.07.2018) та ОСОБА_4 (свідоцтво № НОМЕР_4 , видане ЕКК МВС України 11.12.2009; свідоцтво про підтвердження кваліфікації судового експерта №763, видане ЕКК МВС України 12.09.2014; свідоцтво№9811, видане ЕКК МВС України 26.03.2010; свідоцтва про підтвердження кваліфікації судового експерта №№ 64 та 65, видані ЕКК МВС України 18.03.2015), в частині визначення відкупної ціни на предмет допущення судовими експертами порушення вимог нормативно-правових актів з питань судово-експертної діяльності.

Листом «Про результати розгляду скарги» від 06.11.2023 №19/24-40930/Т-169 Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр Міністерства внутрішніх справ України повідомив, що за інформацією, викладеною в скарзі, у межах дисциплінарного провадження проведено службову перевірку стосовно дій експертів ДНДЕКЦ МВС, за результатами перевірки факти, викладені в скарзі, частково підтвердилися, питання щодо притягнення судових експертів до дисциплінарної відповідальності перебувають на розгляді.

13 листопада 2023 року адвокат Трофімов Богдан Володимирович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до відповідача із адвокатським запитом, в якому просив:

- надати належним чином завірену копію висновку або іншого документу, складеного за результатами проведення службової перевірки за результатами розгляду поданої скарги про допущення судовими експертами ДНДЕКЦ МВС порушення вимог нормативно-правових актів з питань судово-експертної діяльності при складанні висновку експерта від 19.04.2019 № 19/13-3/175-13-2/104-СЕ/18 за результатами проведення комплексної судової оціночно-будівельної, оціночно-земельної експертизи;

- повідомити про результати розгляду питання щодо притягнення судових експертів, щодо яких проводилось службове розслідування, до дисциплінарної відповідальності.

Листом від 15.11.2023 №19/2-42286/223-аз-2023 Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр Міністерства внутрішніх справ України відмовив у задоволенні адвокатського запиту з підстав того, що відповідно до підпункту 6 пункту 2 Переліку відомостей, що містять конфіденційну інформацію в Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом ДНДЕКЦ МВС від 12.08.2022 №60-Н-2022, матеріали службових перевірок належать до відомостей, що містять конфіденційну інформацію в ДНДЕКЦ МВС.

Позивач, вважаючи вказану відмову протиправною, та такою, що порушує його права та охоронювані законом інтереси, звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відмова ДНДЕКЦ МВС не містить висновків про наявність визначених ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI передумов для можливості обмеження доступу до запитуваної інформації, а тому така відмова є невмотивованою та необґрунтованою, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зокрема, апелянт зазначає, що спір, що розглядається є спором про право та належить до цивільної юрисдикції, відповідач не є суб`єктом владних повноважень відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 оку у справі № 826/14493/17 (К/9901/283114/18), є розпорядником публічної інформації лише згідно пунктів 2 та 5 частини 1 статті 13 Закону України «Про надання публічної інформації» щодо яких представником позивача запит не робився, а тому відмова у наданні запитуваної публічної інформації є правомірною, оскільки інформація не є публічною у розумінні Закону України «Про надання публічної інформації».

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За визначенням статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Правилами частини 1 статті 5 Закону України «Про інформацію» окреслено: кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

За унормуванням статті 1 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 № 2657-XII (далі Закон України «Про інформацію», Закон № 2657) інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Приписи статті 5 Закону України «Про інформацію» обумовлюють, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права інтереси юридичних осіб.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VІ (далі Закон № 2939-VІ), відповідно до статті 1 якого публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні, про що зазначено в частині першій статті 19 Закону № 2939-VІ. Крім того даною статтею визначено порядок оформлення запитів на інформацію.

Так, запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (частина друга). Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача (частина третя вказаної статті) та має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі (частина п`ята).

Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини першої статті 5 Закону № 2939-VІ).

Розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність і об`єктивність наданої інформації та оновлювати оприлюднену інформацію (пункт 6 частини першої статті 14 Закону № 2939-VІ).

Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 2939-VІ інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Частиною другою статті 6 цього Закону № 2939-VІ визначено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Пунктом 2 частини першої статті 15 Закону № 2939-VІ передбачено, що розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності.

Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, відповідно до частини третьої статті 10 Закону № 2939-VІ зобов`язані:

1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом;

2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом;

3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб;

4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

За змістом частин першої, другої та четвертої статті 20 Закону № 2939-VІ розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Будь-яка інформація за унормуванням частини 2 статті 20 Закону України «Про інформацію» є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Вичерпний перелік випадків, коли розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту про надання інформації, установлений нормами частини першої статті 22 Закону № 2939-VІ. Такими випадками є:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (частини друга-п`ята статті 22 Закону № 2939-VІ).

Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено:

1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що публічна інформація як вид інформації виокремлена з-поміж інших за такими ознаками: вона має бути відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях; вона отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством; вона перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Відсутність якоїсь із цих ознак має означати, що така інформація не є публічною. При цьому означення публічна не звужено повною відкритістю, доступністю інформації. Створені в процесі діяльності суб`єкта владних повноважень документи можуть містити як відкриту інформацію, так і інформацію з обмеженим доступом, яка, однак, не втрачає у зв`язку із цим ознаки публічної. Обов`язок розпорядника інформації надати на запит інформацію, яка є в його володінні, презюмується.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VІ відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою. Тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, встановлених шляхом застосування трискладового тесту, передбаченого частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI.

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових, передбачених частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI, означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права в подібних відносинах викладений у постановах Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 9901/510/18, від 30.01.2020 у справі № 806/1959/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 9901/249/19.

Положеннями статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що запитувач має право оскаржити, зокрема: відмову в задоволенні запиту на інформацію; ненадання відповіді на запит на інформацію; надання недостовірної або неповної інформації; несвоєчасне надання інформації; інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, колегія суддів зауважує, що визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти (пункт 1 частини 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям відображеності та задокументованості і є публічною.

Колегія суддів враховує, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств (п. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція). Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду (п. 2 ст. 10 Конвенції).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на свободу вираження поглядів із гарантіями ст. 10 Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту п. 2 вказаної статті, а також чи є відповідний захід необхідним у демократичному суспільстві з метою досягнення такої мети, зокрема чи є він пропорційним останній. Втручання становитиме порушення гарантій ст. 10 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.

Стаття 10 Конвенції не надає фізичним особам права на доступ до інформації, яка знаходиться в розпорядженні держави. Але таке право може виникнути, по-перше, якщо поширення інформації передбачається судовим рішенням і, по-друге, коли доступ до інформації має важливе значення для реалізації права на свободу вираження поглядів, і відмова в її наданні є втручанням у це право (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 8 листопада 2016 року у справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини» (Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary, заява № 18030/11, пункт 156) і від 26 березня 2020 року у справі «Центр демократії та верховенства права проти України» (Centre for Democracy and the Rule of Law v. Ukraine, заява № 10090/16, пункт 96)).

ЄСПЛ у рішенні від 8 листопада 2016 року у справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини»(«Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary») (заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати в кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (пункт 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (пункт 158-170):

- мета запитувача. Необхідно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії з суспільно важливих питань і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;

- характер запитуваної інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу;

- особлива роль запитувача інформації в отриманні та поширенні її серед громадськості.

Розраховувати на захист свого права на доступ можуть насамперед журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань;

- готовність і доступність запитуваної інформації. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання й обробки даних.

Доведення дотримання вказаних критеріїв покладається на позивача - запитувача інформації. Особа, у розпорядженні якої знаходиться відповідна інформація та якій адресований запит на інформацію, має перевірити останній на предмет наявності в ньому відповідного обґрунтування.

Вищевказане свідчить, що запитувана інформація повинна бути готовою та доступною, міститься, принаймні, в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль. Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

В той же час, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 серпня 2022 року у справі № 520/13981/21 зазначила, що сам собою адвокатський запит не є запитом про надання публічної інформації, оскільки може бути адресований не лише розпорядникам публічної інформації, визначеним Законом № 2939-VI, а більш широкому колу суб`єктів. До того ж запитувана в адвокатському запиті інформація, необхідна адвокатові для надання правової допомоги клієнтові, не обов`язково має бути публічною.

Водночас, такий запит може стосуватися й надання публічної інформації. У такому разі адвокат у запиті, крім посилання на відповідні статті Закону № 5076-VI, зобов`язаний послатися як на підставу для отримання інформації, яка підпадає під визначення публічної, й на відповідні статті Закону № 2939-VI, а також дотримати вимог останнього, звернувши увагу суб`єкта, якому адресовано адвокатський запит, на його статус розпорядника публічної інформації.

Як зазначалось, адвокат в інтересах позивача, звернувся до Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України із адвокатським запитом щодо надання завіреної належним чином копії висновку або іншого документу, складеного за результатами проведення службової перевірки.

Відмовляючи у наданні запитуваної інформації, відповідач посилається на пп.6 п.5 Переліку відомостей, що містять конфіденційну інформацію в Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС України.

Так, відповідно до Положення про Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України, затвердженого наказом МВС України від 31.01.2017 №77 ( у редакції наказу МВС від 1.06.2019 №477), ДНДЕКЦ - це державна спеціалізована установа судової експертизи, що належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України та є головним підрозділом Експертної служби Міністерства внутрішніх справ України (далі - Експертна служба МВС).

Правові та організаційні засади функціонування і розвитку ДНДЕКЦ визначаються Законами України "Про судову експертизу" та "Про професійний розвиток працівників".

У своїй діяльності ДНДЕКЦ керується Конституцією України, законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України, нормативними документами у сфері стандартизації, наказами Міністерства внутрішніх справ України, Експертної служби МВС та цим Положенням.

ДНДЕКЦ відповідно до покладених на нього завдань, серед іншого, організовує розгляд звернень і запитів з питань, що належать до його компетенції (пп.20 п.5 Положення).

Наказом керівника ДНДЕКЦ від 23.06.2022 №9-ЕС-Н-2022 затверджено Порядок надання доступу до публічної інформації в установах Експертної служби МВС.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 вересня 2020 року № 675 затверджено Положення про Експертно-кваліфікаційну комісію МВС та порядок проведення атестації судових експертів Експертної служби МВС (далі - Положення).

Відповідно до п. 1- 3 ст. 7 глави ІІ Положення Судові експерти установ Експертної служби МВС можуть бути притягнуті до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарних проступків, визначених статтею 14 Закону України «Про судову експертизу».

За вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 1 цієї глави, до судового експерта може бути застосовано один із таких видів дисциплінарних стягнень: 1) попередження; 2) тимчасове, строком до одного року, зупинення строку дії документа, що підтверджує наявність кваліфікації судового експерта за відповідною експертною спеціальністю; 3) позбавлення кваліфікації судового експерта за відповідною експертною спеціальністю.

Документами, що містять інформацію про ймовірне вчинення судовим експертом установи Експертної служби МВС дисциплінарного проступку є: письмове звернення судді (суду), слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, державного або приватного виконавця, адвоката, учасника справи, фізичної або юридичної особи - замовника судової експертизи, керівника установи Експертної служби МВС за місцем роботи працівника (далі - письмове звернення).

Згідно п. 22 ст. 7 глави ІІ Положення за результатами службової перевірки складається висновок, у якому зазначаються такі відомості:

- склад комісії (посада, прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності) членів комісії), яка проводила службову перевірку, дата і місце складання висновку за результатами службової перевірки;

- підстави для проведення службової перевірки, продовження строку її проведення (за потреби);

- зауваження, заперечення і клопотання судового експерта, стосовно якого проводилася службова перевірка, обґрунтована інформація про їх відхилення чи задоволення;

- пояснення, речі, документи та інші матеріали, отримані від судового експерта, стосовно якого проводилася службова перевірка, членів комісії або інших осіб;

- про документи та матеріали, що підтверджують та (або) спростовують факт учинення дисциплінарного проступку;

- інформація, встановлена відповідно до пункту 13 цієї глави;

- вид дисциплінарного стягнення, яке пропонується застосувати до судового експерта в разі наявності в його діянні дисциплінарного проступку;

- заходи, спрямовані на усунення виявлених під час службової перевірки порушень, які стали підставою для призначення службової перевірки, причин та умов, які сприяли його вчиненню.

З вищевказаного у сукупності вбачається, ДНДЕКЦ МВС є розпорядником публічної інформації, а висновок службової перевірки, який створений (складений) комісією ДНДЕКЦ в межах дисциплінарного провадження стосовно судового експерта має ознаки документа, створеного (складеного) при здійсненні діяльності, передбаченої п. 3 ч.1 ст. 13 Закону № 2939.

Щодо посилань апелянта на конфіденційність запитуваної інформації, як на підставу у наданні такої інформації, колегія суддів зазначає що належність запитуваної інформації до конфіденційної на підставі Закону № 2939-VІ не є єдиною підставою для обмеження доступу до неї. Обмеження доступу до конкретної інформації допускається за умови застосування її розпорядником у сукупності вимог пунктів 1-3 частини другої статті 6 Закону № 2939-VІ.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 22 Закону № 2939-VІ відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, встановлені шляхом застосування «трискладового тесту», передбаченого ч. 2 ст.6 Закону № 2939-VI.

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з наведених вище трьох підстав означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 9901/510/18 (провадження № 11-840апп18).

В той же час, на переконання колегії суддів, відмова ДНДЕКЦ МВС не містить висновків про наявність визначених ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI передумов для можливості обмеження доступу до запитуваної інформації, а тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що така відмова є необґрунтованою.

Відповідно до положень ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 № 2297-VІ поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Виконання вимог встановленого режиму захисту персональних даних забезпечує сторона, що поширює ці дані. Сторона, якій передаються персональні дані, повинна попередньо вжити заходів щодо забезпечення вимог цього Закону.

Положеннями ст. 5 вказаного закону закріплено, що об`єктами захисту є персональні дані, які можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Законом може бути заборонено віднесення інших відомостей, що є персональними даними, до інформації з обмеженим доступом.

Відповідно до положень п. 2 ч. 6 наказу ДНДЕКЦ МВС «Про затвердження Переліку відомостей, які містять конфіденційну інформацію в ДНДЕКЦ МВС України» № 60-Н-2021, до відомостей, що містять конфіденційну інформацію в ДНДЕКЦ МВС України у сфері роботи з персоналом, зокрема, віднесено матеріали службових перевірок.

Відповідно до п. 14 Положення про Експертно-кваліфікаційну комісію МВС та порядок проведення атестації судових експертів Експертної служби МВС, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 21 вересня 2020 року № 675, за результатами службової перевірки членами комісії складається висновок, у якому зазначаються такі відомості: склад комісії (посади, прізвища та власні імена), яка проводила службову перевірку; підстави для проведення службової перевірки, продовження її строку; обставини (час, місце, спосіб, наслідки тощо) вчинення порушення, за фактом якого проводилася службова перевірка; посада, прізвище та власне ім`я експерта, який вчинив порушення, та особи, дії або бездіяльність якої сприяли його вчиненню; положення законів, інших нормативно-правових актів, які регламентують судово-експертну діяльність, та (або) методик проведення судових експертиз і експертних (сертифікаційних) досліджень, які було порушено; ступінь вини судового експерта, який вчинив порушення; наявність (відсутність) причинного зв`язку між порушенням (дією або бездіяльністю), за фактом якого проводилася службова перевірка, та його наслідками; зауваження, заперечення і клопотання судового експерта, стосовно якого проводилася службова перевірка, обґрунтована інформація про їх відхилення чи задоволення; ставлення експерта до вчиненого порушення і його наслідків; причини та умови, що сприяли вчиненню порушення; пропозиції щодо завершення службової перевірки, заходів реагування стосовно судового експерта відповідно до вимог законодавства, заходів, спрямованих на усунення виявлених під час службової перевірки порушень, які стали підставою для призначення службової перевірки, а також причин та умов, які сприяли його вчиненню.

Вказані вище норми права дають підстави погодитись колегії суддів з доводами відповідача, що матеріали службових перевірок можуть містити конфіденційну інформацію, зокрема, персональні дані і відповідач, як розпорядник публічної інформації зобов`язаний був врахувати вказані обмеження законодавства.

Однак, з аналізу вищевикладених норм, вбачається, що висновок службової перевірки не є матеріалами службової перевірки, не містять інформації з обмеженим доступом, а є прийнятим рішенням за результатами проведеної службової перевірки на підставі наданих матеріалів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про протиправність відмови Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України у наданні копії висновку службової перевірки, складеного за результатами розгляду скарги адвоката Трофімова Б.В., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , про допущення судовими експертами зазначеної експертної установи порушення вимог нормативно-правових актів з питань судово-експертної діяльності при складанні висновку експерта від 19.04.2019 № 19/13-3/175-13-2/104-СЕ/18 за результатами проведення комплексної судової оціночно-будівельної, оціночно-земельної експертизи, а також задоволення даних позовних вимог.

Щодо позовних вимог зобов`язального характеру колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 4 статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 14 серпня 2018 року у справі № 820/5134/17, від 28 лютого 2020 року у справі № 806/3304/18, від 16 листопада 2020 року у справі № 640/5615/19, від 4 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20 та від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19.

При цьому, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Так, Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 08 лютого 2022 року у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам:

- забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання;

- бути адекватним фактичним обставинам справи;

- не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду;

- узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Колегія суддів апеляційної інстанції також звертає увагу, що Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Як зазначається в Указі Президента України № 231/2021 «Про Стратегію розвитку системи правосуддя та конституційного судочинства на 2021- 2023 роки», незалежне та неупереджене правосуддя є запорукою сталого розвитку суспільства і держави, гарантією додержання прав і свобод людини та громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави, зростання добробуту та якості життя, створення привабливого інвестиційного клімату, своєчасного, ефективного і справедливого вирішення правових спорів на засадах верховенства права.

Крім того, завданням суду у спорах, що виникають із публічно-правових відносин, в яких індивідуальне право особи конкурує із суспільними (публічними) інтересами, є забезпечення необхідного балансу між суспільними (публічними) та приватними інтересами; ефективним може вважатися такий спосіб захисту порушеного права, при обранні якого обов`язково враховується суспільний (публічний) інтерес.

Отже, аналіз положень адміністративного судочинства дає підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював такий висновок: у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом, на момент прийняття рішення, не перевірено дотримання відповідним заявником усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну(ні) бездіяльність, дії, рішення суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.

Аналогічний підхід до вирішення питання про дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень застосовано Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 380/12913/21.

З урахуванням викладеного та беручи до уваги обставини справи, колегія суддів дійшла до висновку, що в межах цієї справи належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача є зобов`язання Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України надати копію висновку службової перевірки, складеного за результатами розгляду скарги адвоката Трофімова Б.В., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , про допущення судовими експертами зазначеної експертної установи порушення вимог нормативно-правових актів з питань судово-експертної діяльності при складанні висновку експерта від 19.04.2019 № 19/13-3/175-13-2/104-СЕ/18 за результатами проведення комплексної судової оціночно-будівельної, оціночно-земельної експертизи, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Щодо доводів апелянта про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження. Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства (пункт 2 частини другої цієї).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Водночас юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

На підставі пункту 1 частини першої статті 20 Закону № 5076-VI під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб).

В абзаці 1 частини першої статті 24 Закону № 5076-VI визначено, що адвокатський запит - це письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту.

Питання юрисдикції спорів щодо ненадання відповіді на адвокатський запит було предметом судового розгляду Великої Палати Верховного Суду в справах № 686/23317/13, № 826/7244/18, № 826/5331/18.

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 826/7244/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що розгляд скарг на дії чи бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо неналежного розгляду адвокатського запиту про надання інформації, яка не є наслідком проведення досудового розслідування у конкретному кримінальному провадженні, віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

У рішенні від 17.12.2019 у справі №826/5331/18 Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу за позовом до Антимонопольного комітету України щодо ненадання інформації за зверненням адвоката Антимонопольного комітету України із адвокатським запитом про надання копій документів та інформації про результати проведення перевірки дотримання законодавства певним підприємством про захист економічної конкуренції та зобов`язання надати таку інформацію, зазначила, що позов про бездіяльність розпорядника інформації із розгляду запиту на інформацію позивач подав до адміністративного суду із посиланням на положення Закону №2939-VI. Велика Палата Верховного Суду у цій справі не погодилась з висновком суду апеляційної інстанції про те, що вимоги позивача щодо надання відповіді на його адвокатський запит не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Крім того, Велика Палата Верховного Суду визнала посилання в оскаржуваній постанові Шостого апеляційного адміністративного суду на висновки, викладені у постанові Великої Плати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №686/23317/13-а безпідставними, оскільки правовідносини у цій справі не є подібними до правовідносин у справі № 686/23317/13-а, у якій, на відміну від справи, що розглядається, адвокатський запит був спрямований на контроль за виконанням судового рішення у цивільній справі.

Таким чином, колегія суддів вважає, спір, який є предметом розгляду цієї справи, є адміністративним, адже відповідач діє у спірних правовідносинах як суб`єкт владних повноважень (розпорядники запитуваної інформації), що вірно було встановлено судом першої інстанції.

Також, не беруться колегією суддів до уваги і посилання апелянта у своїй апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 826/14493/17, оскільки ця справа не є релевантною та спірні правовідносини склалися щодо інших обставин. Зокрема, у вказаній справі предметом була бездіяльність директора Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України (далі - ДНДЕКЦ МВС України) - керівника Експертної служби МВС України Федотова О. А., що полягає у ненаправленні до Експертно-кваліфікаційної комісії МВС України подання про допущення судовим експертом Корніцькою Н. О. порушень вимог нормативно-правових актів з питань проведення судової експертизи та методик проведення судових експертиз, а також притягнення її до дисциплінарної відповідальності, а не відмова Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України у наданні на адвокатський запит копії висновку службової перевірки, складеного за результатами розгляду скарги адвоката Трофімова Б.В., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , про допущення судовими експертами зазначеної експертної установи порушення вимог нормативно-правових актів з питань судово-експертної діяльності при складанні висновку експерта від 19.04.2019 № 19/13-3/175-13-2/104-СЕ/18 за результатами проведення комплексної судової оціночно-будівельної, оціночно-земельної експертизи, що є предметом даної справи.

При цьому, проаналізувавши вказані вище та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову. Також, апеляційна скарга не містить посилань на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 02.04.2024 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Карпушова О.В.

Оксененко О.М.