Справа № 320/4856/23
Суддя: Швед Едуард Юрійович
Дата ухвалення: 2024-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4856/23 Суддя першої інстанції: Балаклицький А. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Шведа Е.Ю.,

суддів - Грибан І.О., Мельничука В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Васильківської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Васильківської міської ради (далі - Відповідач, Васильківська міськрада) про:

- визнання протиправною бездіяльності Васильківської міськради щодо неприйняття рішення у місячний термін стосовно заяви/клопотання ОСОБА_1 від 19.10.2022 №291/10-08.01 про продовження дії договору оренди землі;

- зобов`язання Васильківської міськради розглянути заяву/клопотання ОСОБА_1 від 19.10.2022 №291/10-08.01 про продовження дії договору оренди землі.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09.05.2024 у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Позивач повідомив Відповідача про намір скористатися переважним правом на поновлення договору оренди поза межами встановленого договором строку, а Васильківською міськрадою направлений ОСОБА_1 лист від 17.11.2022 про заперечення у поновленні такого договору, то відсутні підстави стверджувати про допущення органом місцевого самоврядування протиправної бездіяльності, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд фактично вирішив спір як суд цивільної юрисдикції, надававши оцінку змісту договору оренди, натомість залишив поза увагою порядок розгляду органом місцевого самоврядування питання про продовження строку дії договору оренди, результат якого має бути оформлений саме рішенням відповідної ради, а не її листом за підписом голови.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2024 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 02.08.2024.

У відзиві на апеляційну скаргу Васильківська міськрада просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що, як правильно встановлено судом, Відповідачем вчинені дії з розгляду заяви Позивача шляхом направлення листа від 17.11.2022, про який останній суду не повідомляв. Крім того, зазначає, що суд обґрунтовано підкреслив, що проект додаткової угоди до договору оренди Позивачем разом із заявою від 19.10.2022 не подавався. Окремо звертає увагу на нерелевантності позицій Верховного Суду до спірних правовідносин, на які посилається Апелянт.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2024 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати, закривши провадження у справі, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, між Васильківською міськрадою і ФОП ОСОБА_1 на підставі рішення Васильківської міської ради шостого скликання від 16.12.2011 №06.48-18-VI укладено договір оренди земельної ділянки від 07.12.2017 (а.с. 11-14). За умовами цього договору орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку для будівництва торгівельного павільйону (землі житлової і громадської забудови) з кадастровим номером :12:010:0001, площею, 0,0250 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно пункту 7 указаного договору останній укладено на п`ять років. Після закінчення строку договору орендар, який належно виконував обов`язки за договором, має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмового орендодавця про намір продовжити його дію шляхом укладення додаткової угоди.

Право оренди за згаданим договором зареєстровано 17.12.2017 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копією витягу від 12.12.2017 з індексним номером 107150541 (а.с. 15).

Матеріали справи свідчать, що 19.10.2022 ОСОБА_1 звернувся до Васильківського міського голови із клопотанням, в якому просив продовжити строк дії договору оренди №б/н від 07.12.2017 строком на п`ять років (а.с. 49).

Листом від 17.11.2022 №335/01-27 Васильківська міськрада повідомила ОСОБА_1 про заперечення у поновленні договору оренди земельної ділянки, зазначивши, зокрема, про обов`язок орендаря повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором (а.с. 63).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 8, 13, 19, 144 Конституції України, ст. ст. 10, 25, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 3, 12, 60, 122 Земельного кодексу України, ст. ст. 6, 33 Закону України «Про оренду землі», суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду документальне підтвердження вчинення Відповідачем дій, спрямованих на розгляд клопотання Позивача про продовження поновлення договору оренди.

Разом з тим, розглядаючи цей спір по суті, суд першої інстанції не врахував такого.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб місцевих органів виконавчої влади, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Частина 1 статті 2 КАС України регламентує необхідність справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Зі змісту п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України випливає, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як було встановлено раніше, 19.10.2022 ОСОБА_1 як особа, з якою Васильківською міськрадою укладено договір оренди земельної ділянки, звернувся до Васильківської міської ради стосовно продовження строку дії цього договору.

Власником земельної ділянки з кадастровим номером :12:010:0001 за адресою АДРЕСА_1, є територіальна громада міста Василькова, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 15.05.2017 №НВ-017 (а.с. 60).

Колегією суддів враховується, що статтею 5 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що одним із принципів земельного законодавства є забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави;

Пунктами «а», «в» частини 1 статті 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить: розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 90 Земельного кодексу України власники земельних ділянок мають право, зокрема, продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність.

За приписами ч. 1 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності, а згідно з частиною 8 цієї ж статті під орендодавцями земельних ділянок розуміються їх власники або уповноважені ними особи або особи, які використовують земельні ділянки на праві емфітевзису.

Положення ч. 2 ст. 4 Закону України «Про оренду землі» визначають, що орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.

Згідно ч. ч. 1-4 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Отже, на переконання судової колегії, у таких відносинах орган місцевого самоврядування здійснює правомочності власника майна територіальної громади, тобто не реалізує в цій частині владних управлінських функцій.

Крім того, за приписами ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» закріплено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

При цьому частиною 1 статті 59 указаного Закону передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що Васильківська міська рада у спірних правовідносинах не здійснює владних управлінських функцій, оскільки в основі цього спору лежить питання щодо правомочності володіння, користування та розпорядження об`єктами комунальної власності, тобто відносини, які склалися між відповідними суб`єктами щодо використання об`єкта комунальної власності (земельною ділянкою), не є публічно-правовими, а тому такий спір не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Аналогічна позиція щодо подібних правовідносин висловлена Верховним Судом у постановах від 24.09.2020 у справі № 520/11050/19 та від 10.12.2020 у справі № 560/2600/20 та у справі № 160/4136/20.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Указаній нормі Цивільного кодексу України кореспондують положення ч. 1 ст. 4 ЦПК України, за якими кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

Отже, як зазначено в уже згаданих вище постановах Верховного Суду, при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Таким чином, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває чи втрачає речове право на об`єкт нерухомого майна, то спір стосується права цивільного і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Судовою колегією враховується, що у справі, яка переглядається, підставою для звернення до суду з цим позовом стала незгода Позивача із діями (бездіяльністю) органу місцевого самоврядування як номінального власника комунального майна, що виключає розгляд цієї справи за правилами адміністративного судочинства, оскільки є спором про похідні права від права власності, а саме щодо набуття права користування - права оренди земельною ділянкою.

Відтак, спір у цій справі не має публічно-правового характеру та не відповідає нормативному визначенню адміністративної справи, а тому не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів та має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи, не надавши оцінки доводам відзиву на позов, в якому Васильківська міськрада просила закрити провадження у справі з підстав неналежності розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства, а відтак при ухваленні рішення допустив порушення норм матеріального та процесуального права, помилково віднісши цей спір до публічно-правового.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

З урахуванням наведеного оцінка доводам апеляційної скарги не надавалася.

Приписи п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України визначають, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 238, 242-244, 250, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 травня 2024 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Васильківської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесено до цивільної юрисдикції та що він вправі протягом десяти днів з дня отримання відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач Е.Ю. Швед

Судді І.О. Грибан

В.П. Мельничук

Повний текст постанови складено та підписано 21 серпня 2024 року.