Справа № 500/4406/24
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2024-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/4406/24

20 серпня 2024 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Міністерство юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

15 липня 2024 року до Тернопільського окружного адміністративного суду, через представника - Осів П.В., надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України, у якій позивач просить суд:

- визнати неправомірною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у вигляді незакінчення виконавчого провадження №75046021 щодо виконання постанови №51721820 від 14.05.2024 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 19750803,50грн;

- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України закінчити виконавче провадження №75046021 щодо виконання постанови №51721820 від 14.05.2024 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 19750803,50грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у провадженні Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України знаходиться виконавче провадження ВП №75046021, яке відкрито на підставі постанови №51721820 від 14.05.2024 про стягнення виконавчого збору.

Зазначає, що виконавче провадження ВП №51721820 було відкрито з примусового виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/13908/13-ц від 27.05.2016 у справі за позовом ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (АТ «Укрексімбанк) до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення (солідарно) заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи, що стягувачем 12.04.2024 подано заяву про повернення виконавчого документу, то відповідачем 1 винесено постанову від 14.05.2024 №51721820 про повернення виконавчого документу стягувачу.

Позивач вказує, що в подальшому, на підставі виконавчого листа у справі №607/13908/13-ц, який виданий 27.05.2016 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, приватним виконавцем Виконавчого округу Тернопільської області Кондратюком Р.В. 05.07.2024 відкрито виконавче провадження ВП №75461793. У межах вказаного виконавчого провадження приватним виконавцем винесено постанову від 05.07.2024 про стягнення з боржника основної винагороди.

З метою недопущення подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа, керуючись частиною восьмою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» позивачем 05.07.2024 надіслано заяву про закінчення виконавчого провадження №75046021 від 16.05.2024 про стягнення з нього виконавчого збору у розмірі 19750803,50 грн.

Позивач зазначає, що вказану заяву відповідачем 1 отримано 09.07.2024 однак проігноровано суб`єктом владних повноважень, а виконавче провадження №75046021 від 16.05.2024 не закінчено.

Вважаючи таку бездіяльність протиправною, позивач звернувся із даним позовом в суд.

Ухвалою від 22.07.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та ухвалив розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суддею одноособово, з урахуванням особливостей, визначених статтею 287 КАС України.

Ухвалою від 26.07.2024 суд продовжив процесуальний строк розгляду справи №500/4406/24, витребував у відповідача 1 докази у справі та призначив судове засідання у справі на 20.08.2024.

26.07.2024 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву з додатками зі змісту якого слідує, що відповідач 1 повністю заперечує проти задоволення позовних вимог, мотивуючи свою позицію тим, що постанова №51721820 від 14.05.2024 про стягнення виконавчого збору в сумі 19750803,50грн винесена правомірно, з огляду на що підстави для закриття виконавчого провадження з її виконання відсутні (арк. справи 38-58).

29.07.2024, представником позивача на адресу суду подано відповідь на відзив у якій вказав, що на даний час відбувається одночасне стягнення з позивача виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця, що призводить до подвійного стягнення за одним і тим самим виконавчим документом, а тому позивач звернувся із заявою, в якій просив закінчити виконавче провадження №51721820 про стягнення з нього виконавчого збору. Однак, як станом на дату подання позову, так і на дату розгляду даної справи судом виконавче провадження №51721820 не закінчено, стан виконавчого провадження відкрите.

Зазначає, що доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву стосуються правомірності винесення постанови від 14.05.2024 про стягнення виконавчого збору, однак на переконання сторони позивача це немає жодного стосунку до предмету у спору у даній справі, позаяк, спірним у межах заявлених позовних вимог є бездіяльність відповідача в частині не закінчення виконавчого провадження щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору з підстав передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю. Наголошує, що вказану бездіяльність у відзиві на позовну заяву відповідачем не спростовано жодним чином (арк. справи 59-63).

31.07.2024 на адресу суду представником відповідача 1 подано витребувані судом докази (арк. справи 64-78).

20.08.2024 представник позивача подав суду заяву про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

У судовому засіданні 20.08.2024, представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві, письмових заявах та пояснення, які подавались в ході судового розгляду справи.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з мотивів, викладених у процесуальних заявах по суті справи та наданих додаткових поясненнях в ході судового розгляду справи, просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, з урахуванням думки учасників справи, суд перейшов до подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає таке.

Як слідує з матеріалів справи та не спростовується учасниками 20.07.2016 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №51721820 (арк. справи 10) з виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/13908/13-ц від 05.11.2013 (арк. справи 9) про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», , заборгованість за кредитними договорами у розмірі 197504593,91грн (сто дев`яносто сім мільйонів п`ятсот чотири тисячі п`ятсот дев`яносто три гривні 91 копійку) та сплачений судовий збір у розмірі 3441,00грн (три тисячі чотириста сорок одну гривню 00 копійок).

14.05.2024 на адресу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшла письмова заява публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (АТ «Укрексімбанк») (стягувача) №0000606/11411-24 від 12.04.2024 про повернення виконавчого документу стягувачу, з огляду на що, згідно пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ, постановою від 14.05.2024 №51721820 виконавчий документ повернуто стягувачу (арк. справи 12).

Водночас, державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову від 14.05.2024 №51721820 про стягнення виконавчого збору у розмірі 19750803,50грн (арк. справи 11).

16.05.2024 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №75046021 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору №51721820 від 14.05.2024 (арк. справи 13).

Однак, як слідує з матеріалів справи та не спростовано відповідачем 1 станом на 05.07.2024, приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Кондратюком Русланом Вікторовичем розглянуто заяву стягувача про примусове виконання виконавчого листа №607/13908/13-ц від 27.05.2016, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», , заборгованість за кредитними договорами у розмірі 197504593,91грн (сто дев`яносто сім мільйонів п`ятсот чотири тисячі п`ятсот дев`яносто три гривні 91 копійку) та сплачений судовий збір у розмірі 3441,00грн (три тисячі чотириста сорок одну гривню 00 копійок) та винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №75461793 (арк. справи 14-15).

Також, 05.07.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Кондратюком Русланом Вікторовичем при примусовому виконанні виконавчого листа №607/13908/13-ц від 27.05.2016, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 19750803,49грн у виконавчому провадженні №75461793 (арк. справи 16-17).

05.07.2024, керуючись статтями 27, 39 Закону України «Про виконавче провадження», покликаючись на практику Верховного Суду, позивачем надіслано відповідачу 1 листом з описом вкладення заяву з додатками, у якій він просив закінчити виконавче провадження №75046021 від 16.05.2024 про стягнення виконавчого збору у розмірі 19750803,50грн, з підстав того, що примусове виконання виконавчого листа №607/13908/13-ц від 27.05.2016, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області здійснюється приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Кондратюком Русланом Вікторовичем, яким відкрито виконавче провадження та винесено постанов про стягнення з боржника основної винагороди (арк. справи 18-19).

Вказану заяву направлено позивачем рекомендованим листом з описом вкладення, що підтверджується фіскальним чеком АТ «Укрпошти» від 05.07.2024 (арк. справи 20), поштове відправлення №421, та згідно трекера вказаного поштового відправлення вручено відповідачу 1 станом на 09.07.2024 (арк. справи 21).

Однак, докази розгляду вказаної заяви чи закриття виконавчого провадження №75046021 від 16.05.2024 про стягнення виконавчого збору у розмірі 19750803,50грн за вказаною заявою відсутні, в той час як згідно відомостей із АСВП, стан вказаного виконавчого провадження «відкрито», виконавець який веде виконавче провадження « ОСОБА_3 » (арк. справи 22). Відповідне виконавче провадження не закрито.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 (далі Закон №1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша статті 5 Закону №1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно із частиною першою статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною восьмою статті 27 цього Закону встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 42 Закону №1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Статтею 45 Закону №1404-VIII визначено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Згідно з приписами частин першої - п`ятої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» №1403-VIII від 02.06.2016 (далі Закон №1403-VIII) за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з частиною сьомою статті 31 Закону №1403-VIII приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання приписів статті 31 цього Закону постановою Кабінету Міністрів України №643 від 08.09.2016 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця.

Пунктом 19 цього Порядку визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Матеріалами справи підтверджено, що за одним і тим же виконавчим документом, а саме: виконавчим листом №607/13908/13-ц від 27.05.2016, виданим Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, здійснюється стягнення з позивача як виконавчого збору, так і основної винагороди приватного виконавця.

Суд зазначає, що основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча і є за своєю суттю формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону №1404-VIII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення.

Слід зазначити, що Верховний Суд, вирішуючи питання щодо подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа, у постанові від 13.04.2023 у справі №160/695/22 висловив наступну правову позицію.

Закон №1404-VIII містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення із боржників виконавчого збору та основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа. З одного боку, Закон №1404-VIII не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям. З іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні у державного виконавця.

Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.

Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення беззаперечно тягне за собою додаткові витрати. Вказана обставина може розглядатися як накладання непропорційного та надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Верховний Суд у вищевказаній постанові від 13.04.2023 зазначив, що з-поміж учасників виконавчого провадження в рамках спірних правовідносин у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання саме боржник перебуває у найбільш уразливому становищі, якого зобов`язано сплатити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.

При цьому, Верховний Суд наголосив, що питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа є несправедливим з огляду на те, що стягнення виконавчого збору чи основної винагороди одночасно як таких, є неприпустимим. Тобто у контексті вирішення адміністративного спору Верховний Суд дійшов висновку, що з точки зору дотримання засад виконавчого провадження, передбачених зокрема пунктом 5 частини першої статті 2 Закону №1404-VIII, справедливим може бути лише стягнення однієї з указаних сум.

Розв`язуючи це питання, Верховний Суд повторно зазначив, що законодавство про виконавче провадження не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

Водночас, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Отже, Верховний Суд у постанові від 13.04.2023 у справі №160/695/22 дійшов висновку, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України), до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону №1404-VIII.

Застосування частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIIIдо спірних правовідносин дає підстави зробити такий висновок:

у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

Застосування аналогії закону дозволяє також зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 21.07.2022 у справі №320/6215/19.

За наведених обставин, враховуючи в силу вимог частини п`ятої статті 242 КАС України правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19 та від 13.04.2023 у справі №160/695/22, суд вважає, що оскільки приватним виконавцем Виконавчого округу Тернопільської області Кондратюком Р.В. 05.07.2024 відкрито виконавче провадження ВП №75461793 з виконання виконавчого листа №607/13908/13-ц від 27.05.2016, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області та стягується з ОСОБА_1 основна винагорода приватного виконавця у визначеному законом розмірі, то підстави для подальшого стягнення з позивача суми виконавчого збору, який стягнутий в межах виконання цього ж виконавчого документа, - відсутні.

Таким чином, відповідач 1 повинен був закінчити виконавче провадження №75046021 щодо виконання постанови №51721820 від 14.05.2024 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору на підставі частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIII.

Однак, доказів закінчення вказаного виконавчого провадження сторонами не представлено, а судом не здобуту.

Також, сторонами не представлено, а судом не здобуто доказів того, що за результатом розгляду заяви позивача від 05.07.2024 у якій він просив закінчити виконавче провадження №75046021 про стягнення виконавчого збору, - відповідачем прийнято будь-яке рішення.

Відзив відповідача 1 не містить жодних обґрунтувань його бездіяльності стосовно не закінчення виконавчого провадження №75046021 щодо виконання постанови №51721820 від 14.05.2024 про стягнення із позивача виконавчого збору за його заявою від 05.07.2024, яку ним отримано 09.07.2024.

Суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №342/158/17 від 17.04.2019 суд касаційної інстанції зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що відповідачем 1 допущено протиправну бездіяльність, з огляду на що з метою належного та ефективного захисту прав позивача позов підлягає задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача 1 щодо не закінчення виконавчого провадження №75046021, зобов`язання закінчити вказане виконавче провадження на підставі частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIII.

Саме на такий спосіб захисту порушених прав позивача, як належний та ефективний, вказав Верховний Суд у постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач 1 як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності оскаржуваної бездіяльності.

Враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю.

Частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як підтверджується матеріалами справи, позивач за подання даної позовної заяви сплатив судовий збір у розмірі 2422,40грн згідно квитанцій про оплату, а отже, такі судові витрати підлягають до відшкодування позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1 (суб`єкт владних повноважень, який допустив протиправну бездіяльність).

Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 40000,00грн, суд зазначає наступне.

Частинами першою, другою статті 134 КАС України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором.

Вказана позиція суду узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та в постановах Верховного Суду від 28.04.2021 у справі №640/13685/19, від 23.04.2021 у справі №360/700/19, відповідно до якої склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи долучено ордер на надання правничої допомоги серії ВО №1081840 від 15.07.2024 (арк. справи 24). В ордері міститься покликання на договір про надання правничої допомоги №05/07 від 05.07.2024, однак такого договору суду не надано.

Також, всупереч частини четвертої статті 134 КАС України суду не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги згідно із вказаним ордером.

Окрім того, суду не було надано доказів на підтвердження оплати позивачем послуг, як і не заявлено клопотання про можливість надати такі докази.

З урахування зазначеного, зважаючи на практику Верховного Суду, суд зазначає, що позивачем та його представником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесення витрат на правову допомогу у цій справі, в тому числі у заявленому розмірі 40000,00грн, з огляду на що зазначені витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, яка полягає у не закінченні виконавчого провадження №75046021 щодо виконання постанови №51721820 від 14 травня 2024 року про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 19750803 (один мільйон дев`ятсот сімдесят п`ят тисяч вісімсот три) гривні 50коп.

Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України закінчити виконавче провадження №65176304 щодо виконання постанови №75046021 щодо виконання постанови №51721820 від 14 травня 2024 року про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 19750803 (один мільйон дев`ятсот сімдесят п`ят тисяч вісімсот три) гривні 50коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України судовий збір в розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 24 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 20 серпня 2024 року.

Реквізити учасників справи:

позивач: - ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: с-ще Товсте, Чортківський р-н, Тернопільська обл., 48232, РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідачі: - Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (місцезнаходження/місце проживання: вул. Городецького архітектора, 13, м. Київ, 01001, ).

- Міністерство юстиції України (місцезнаходження/місце проживання: вул. Городецького архітектора, 13, м. Київ, 01001, ).

Головуючий суддя Мірінович У.А.