Справа № 420/18463/24
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2024-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2024 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом громадянки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014, ) про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання поновити дію посвідки, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов громадянки ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить:

визнати протиправним і скасувати рішення (у формі висновку) ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області про визнання громадянки ОСОБА_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні від 25.05.2012 року;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дію посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 15.05.2007 року громадянки ОСОБА_1 .

Адміністративний позов поданий за допомогою системи «Електронний суд».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо обміну посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 , виданої ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області 15.05.2007 року на підставі досягнення 45-річного віку. Проте, рішенням ГУ ДМС України в Одеській області від 27 травня 2024 року № 2273, позивачці відмовлено в обміні посвідки на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку № 321 (встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію).

У зв`язку з викладеним 06.06.2024 року представник позивачки звернувся до відповідача з адвокатським запитом, на який отримав відповідь про те, що згідно обліків ГУ ДМС в Одеській області, 25.05.2012 року відділом ГІРФО ГУМВС України в Одеській області було прийнято рішення (у формі висновку) про визнання громадянки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 , виданою 15.05.2007 року ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області, а також надане це рішення (у формі висновку).

Як зазначено у позові, з рішення про визнання громадянки ОСОБА_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні від 25.05.2012 року, представник позивача ознайомлений лише 12.06.2024 року, коли отримав відповідь на адвокатський запит разом з рішенням (у формі висновку), а позивачка з ним взагалі не була ознайомлена та не отримувала його ані поштою, ані особисто.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивачка, через свого представника, звернулась до суду з даним позовом.

Доводи позову мотивовані таким. Пунктом 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" №2491-ІІІ від 07.06.2001 року встановлено вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, зокрема, іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на Документ сформований в системі «Електронний суд» 13.06.2024 4 професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

Статтею 12 Закону України «Про імміграцію» (в редакції що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення) та п.п. 21-22 Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1983, встановлені підстави та порядок скасування дозволу на імміграцію. Вимоги Закону №2491-ІІІ і Порядку покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, суб`єктів владних повноважень обов`язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання. Однак, як стверджує представник позивачки, визначеного Порядком подання не було. У спірному рішенні (в формі висновку) зазначено лише, що з 3-го управління Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю СБУ до ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області надійшов запит № 14/3/2-10211 від 07.04.2012 року щодо надання завірених копій документів, які стали підставою для оформлення посвідки на постійне проживання позивачу. Тобто, підстав для проведення перевірки правомірності оформлення позивачці посвідки на постійне проживання в Україні фактично не було, оскільки запит 3-го управління Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю СБУ до ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області № 14/3/2-10211 від 07.04.2012 року не є поданням. Тобто перевірка була проведена за відсутності підстави визначеної п. 22 Порядку №1983.

Посилаючись на відсутність доказів того, що посвідка на постійне проживання позивачки є підробленою або отримана позивачкою у непередбаченому законом порядку, або з наданням неправдивих відомостей, а посадова особа, яка складала, затверджувала та видала посвідку на постійне проживання позивачу до відповідальності за прийняття «нібито» незаконного рішення не притягалась, позивачка просить суд скасувати рішення-висновок ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області про визнання її такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні від 25.05.2012 року та зобов`язати відповідача поновити дію посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 15.05.2007 року громадянки ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 18.06.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі в порядку ч. 5 ст. 262 КАС України у письмовому провадженні.

Також цією ухвалою суд витребував від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області належним чином засвідчені письмові докази щодо підстав прийняття висновку про визнання громадянки ОСОБА_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні від 25.05.2012 року.

08.07.2024 року від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву з додатками (копії особової справи позивачки).

Відповідно до відзиву, відповідач проти задоволення позову заперечує, з позовними вимогами не погоджується, вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

У відзиві зазначено, що 22.10.2002 року ВГПІС УМВС України в Одеській області прийнято рішення щодо документування позивачки посвідкою на постійне проживання на підставі абзацу 3 пункту 4 розділу V (Прикінцеві положення) Закону України «Про імміграцію», як особи, котра вже має дозвіл на імміграцію в Україну та видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 /02 терміном дії - до 22.10.2004 року. 15.05.2007 на підставі заяви ОСОБА_2 видано посвідку на постійне проживання серія НОМЕР_2 .

Відповідач зазначає, що на момент подання заяви про залишення в Україні на постійне мешкання та на момент документування посвідкою на постійне проживання в Україні позивачка не надала жодного документу підтверджуючого її направлення та прийняття на професійне кавчання чи роботу на підприємства і в організації СРСР, тому вона - громадянка ОСОБА_1 не підпадає під дію Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та була необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання. До матеріалів справи було долучено рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.06.2003 (справа № 2-3836, 2003 рік) про встановлення факту постійного проживання на території Україні, яке прийняте вже після документування Нгуен Тхі Оань посвідкою на постійне проживання.

У зв`язку з викладеним 25.05.2012 ВГІРФО ГУМВС в Одеській області було прийнято рішення у формі висновку про визнання громадянки ОСОБА_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні. За приписами ч 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

24.05.2024 року ОСОБА_2 звернулася до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , виданої 15.05.2007 ВГІРФО УМВС України в Одеській області, у зв`язку із досягненням 45-річного віку.

Відповідно до п. 42 Порядку № 321, працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов`язками покладаються функції з оформлення посвідки, вчиняє дії, передбачені пунктами 36 і 3 7 цього Порядку, і приймає до розгляду заяву-анкету та додані до неї документи. Пунктами 36 і 37 Порядку оформлення визначено, що після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС України здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформлюється посвідка, та перевірку поданих нею документів. Відповідно до п.п. 9 п. 62 територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого йому дозволу на імміграцію.

Таким чином, ГУ ДМС в Одеській області 27.05.2024 прийнято рішення № 2273 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянці ОСОБА_1 , у відповідності до підпункту 9 пункту 62 Порядку №321, у зв`язку з тим, що встановлено факт скасування наданого їй дозволу на імміграцію.

Також відповідач зазначив, Державна міграційна служба України не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, а створена як орган владних повноважень з тими ж функціями.

Інші заяви по суті справи учасниками справи не надавались, додаткові докази не надходили.

З урахуванням вищенаведеного, суд вирішує справу за наявними у ній матеріалами в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Як встановлено судом з матеріалів особової справи позивачки, громадянка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка Ха Занг, В`єтнам, освіта середня, у 1989 році прибула в Україну з метою працевлаштування. З 1987 року по 1994 рік працювала на Криворіжській шерстепрядильній фабриці відповідно до Урядової Угоди між СРВ та СРСР від 2 квітня 1981 року.

04.02.2002 року звернулась до відділення паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УМВС України в Одеській області із заявою про залишення в Україні на постійне мешкання (а.с. 37).

27.08.2002 позивачка звернулася до ВПР та МР УМВС в Одеській області із заявою про залишення в Україні на постійне проживання та видачу посвідки на постійне проживання в Україні згідно абзацу 3 пункту 4 розділу V (Прикінцеві положення) Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року (іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні) (а.с. 38).

У якості підстав для отримання посвідки на постійне проживання в Україні громадянка ОСОБА_1 надала заяву-анкету, копію національного документу з перекладом завірену нотаріально, довідку з Обласної державної адміністрації від 25.03.2003 року №13-308 про включення в єдиний список в`єтнамських громадян, які прибули в Україну за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення та прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, розписки про роз`яснені правила проживання на території України, рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.06.2003 (справа № 2-3836, 2003 рік).

22.10.2002 року ВГПІС УМВС України в Одеській області прийнято рішення щодо документування позивачки посвідкою на постійне проживання на підставі абзацу 3 пункту 4 розділу V (Прикінцеві положення) Закону України «Про імміграцію», як особи, котра вже має дозвіл на імміграцію в Україну та видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 /02 терміном дії - до 22.10.2004 року (а.с. 56-58).

15.05.2007 на підставі заяви ОСОБА_2 оформлено та видано посвідку на постійне проживання нового зразку серія НОМЕР_2 терміном дії безстроково (а.с. 60).

25.05.2012 року в.о. начальника ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області затверджений Висновок про визнання громадянина ОСОБА_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні.

Висновок складений інспектором ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області на виконання запиту (вх. 1892/1) управління Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України № 14/3/2-10211 від 07.04.2012 року, щодо надання завірених копій документів, які стали підставою для оформлення посвідок на проживання громадянам Соціалістичної Республіки В`єтнам, у т.ч. громадянки В`єтнаму Нгуен ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 66-68).

У Висновку зазначено, що за результатами додаткової перевірки підстав документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що на момент подання заяви про залишення в Україні на постійне проживання та на момент документування посвідкою на постійне проживання громадянкою ОСОБА_2 не було надано жодного документу, підтверджуючого направлення та прийняття на професійне навчання чи роботу на підприємства і в організації СРСР. До матеріалів справи долучено Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.06.2003 року (гр. справа № 2-3836, 2003 рік) про встановлення факту постійного проживання на території України, яке прийняте вже після документування ОСОБА_2 посвідкою на постійне проживання.

На підставі викладеного Висновком вирішено:

1. Вважати громадянку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну.

2. У паспортному документі громадянки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 анулювати штамп «Дозволено постійне проживання в Україні».

3. Видану посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 15.05.2007 року визнати недійсною та вилучити для знищення в установленому порядку.

4. На громадянку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виставити контрольну картку до АДС ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області.

5. Про прийняте рішення проінформувати Управління режиму та перепускного контролю Державного кордону України.

6. Повідомити орган внутрішніх справ за місцем реєстрації громадянки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для прийняття рішення згідно чинного законодавства.

7. Повідомити громадянку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про прийняте відносно неї рішення.

Як стверджується у позові, позивачка рішення (у формі висновку) від 25.05.2012 року не отримувала та дізналась про нього тільки після звернення до ГУ ДМС в Одеській області про обмін посвідки на постійне проживання в Україні.

24.05.2024 року ОСОБА_2 звернулася до ГУ ДМС в Одеській області про обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , виданої 15.05.2007 року ВГІРФО УМВС України в Одеській області, у зв`язку із досягненням 45-річного віку, надавши Заяву-анкету №205042873 від 24.05.2024 року (а.с. 72-73).

27.05.2024 року ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення № 2273 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, яким на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321, громадянці ОСОБА_1 відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання (а.с. 80).

07.06.2024 року в інтересах позивачки її представником адвокат Соловйов Д.І. направлений адвокатський запит до ГУ ДМС в Одеській області щодо надання документів, які стали підставою скасування громадянці ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну та посвідки (а.с. 81-82).

Листом ГУ ДМС в Одеській області від 12.06.2024 року вих. № 5100.19.1-6346/51.1-24 представнику позивачки у відповідь на адвокатський запит повідомлено, що відповідно до обліків ГУ ДМС в Одеській області, 25.05.2012 відділом ГІРФО ГУМВС України в Одеській області було прийнято рішення (у формі висновку) про визнання громадянку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 , виданою 15.05.2007 ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області (а.с. 83).

У додатках представнику позивача надіслано рішення (у формі висновку) від 25.05.2012 року.

Як стверджує представник позивача, з цієї дати, тобто з дати отримання відповіді ГУ ДМС в Одеській області від 12.06.2024 року, йому та позивачці стало відомо про рішення (у формі висновку) від 25.05.2012 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивачка, через свого представника, звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом; посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (далі у редакції від 15.10.2011 року, чинній на момент прийняття оскарженого рішення).

Відповідно до визначення термінів, що наведене в статті 1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України Про імміграцію встановлено вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, зокрема, іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

На підставі вказаних положень Закону України Про імміграцію позивачка була документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 /02 від 22.10.2002 року (а.с. 58).

Закон України Про імміграцію від 07.06.2001 року № 2491-III набув чинності 07.08.2001 року. А 04.02.2002 року (тобто з дотриманням строку у шість місяців з дня набрання чинності цим Законом) позивачка звернулась до відділення паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УМВС України в Одеській області із заявою про залишення в Україні на постійне мешкання (а.с. 37).

27.08.2002 року позивачка звернулася до ВПР та МР УМВС в Одеській області із заявою про залишення в Україні на постійне проживання та видачу посвідки на постійне проживання в Україні згідно абзацу 3 пункту 4 розділу V (Прикінцеві положення) Закону України «Про імміграцію» (а.с. 38).

При зверненні до міграційного органу позивачка зазначила, що прибула в України по міжурядовій Угоді між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР та з 1987 року працювала на ткацькому заводі у м. Кривий Ріг.

До заяви позивачем було додано копію паспорту № НОМЕР_4 , виданого 26.07.2001 року, терміном дії до 26.07.2006 року, довідку з Посольства В`єтнаму в м. Києві від 21.09.2001 року про відсутність судимості та притягнення до кримінальної та цивільно-правової відповідальності, довідку про відсутність заперечень з боку ОСОБА_4 щодо надання права на постійне проживання в Україні від 21.09.2001 року (а.с. 43-46).

Приймаючи оскаржуваний висновок від 25.05.2012 року, ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області посилалось на те, що за результатами додаткової перевірки підстав документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки В`єтнаму Нгуен ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що на момент подання заяви про залишення в Україні на постійне проживання та на момент документування посвідкою на постійне проживання громадянкою ОСОБА_2 не було надано жодного документу, підтверджуючого направлення та прийняття на професійне навчання чи роботу на підприємства і в організації СРСР. До матеріалів справи долучено Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.06.2003 року (гр. справа № 2-3836, 2003 рік) про встановлення факту постійного проживання на території України, яке прийняте вже після документування Нгуен Тхі Оань посвідкою на постійне проживання.

З огляду на зазначене відповідач зазначив, що на момент подачі заяви про залишення в Україні на постійне проживання та на момент документування посвідкою на постійне місце проживання заявником не було надано жодного документу, який би підтверджував направлення та прийняття ОСОБА_2 на професійне навчання чи роботу на підприємства і організації СРСР, а тому вона не підпадала під дію Прикінцевих положень Закону України Про імміграцію та була необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Так, з матеріалів справи встановлено, що рішення про визнання громадянки ОСОБА_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне місце проживання в Україні прийнято відповідачем 25 травня 2012 року, тобто через 10 років з моменту документування позивачки посвідкою серії НОМЕР_5 терміном дії - до 22.10.2004 року.

15.05.2007 на підставі заяви Нгуен Тхі Оань ВГІРФО УМВС в Одеській області оформлено та видано посвідку на постійне проживання нового зразку серія НОМЕР_2 терміном дії безстроково.

При зверненні до органу міграційної служби позивачем наведено факти, з якими п. 4 Прикінцевих положень Закону України Про імміграцію пов`язує можливість вважати іноземців або осіб без громадянства такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, а саме, позивачем при зверненні у 2001 році до міграційної служби були надані належні докази того, що він прибув в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року та залишився проживати в Україні.

При цьому, слід зазначити, що при наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні гр. ОСОБА_1 компетентний орган проводив перевірки підстав її залишення на постійне проживання на території України та, не виявивши підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, надав посвідки на постійне проживання в Україні.

Відповідно до останнього абзацу пункту 4 Прикінцевих положень Закону України Про імміграцію, на зазначених у пункті 4 Прикінцевих положень осіб поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983 затверджений Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі Порядок №1983 у редакції, чинній на момент прийняття оскарженого рішення)).

Згідно пунктів 21-23 Порядку №1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав.

Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Як обґрунтовано зазначено у позовній заяві, висновок складений інспектором ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області на виконання запиту (вх. 1892/1) управління Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України № 14/3/2-10211 від 07.04.2012 року, щодо надання завірених копій документів, які стали підставою для оформлення посвідок на проживання громадянам Соціалістичної Республіки В`єтнам, у т.ч. громадянки В`єтнаму Нгуен ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Натомість, подання щодо скасування дозволу на імміграцію громадянці ОСОБА_1 матеріали особової справи не містять, тобто умови пунктів 21-23 Порядку №1983 не дотримані.

Статтею 12 Закону України Про імміграцію (в редакції від 15.10.2011 року, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено підстави для скасування дозволу на імміграцію. Так, дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Водночас, відповідач у своєму рішенні (висновок від 25 травня 2012 року про визнання громадянки ОСОБА_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне місце проживання в Україні) не послався на жодну з підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію, визначених ст. 12 Закону України Про імміграцію.

З матеріалів справи вбачається, що з боку позивача не було допущено порушень при подачі документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну: не було подано свідомо неправдивих відомостей, документи не містять недостовірних даних та не є підробленими.

Також суд враховує, що позивач проживає на території України з 1987 року, та вважає, що навіть у разі допущення міграційними органами помилки при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію, за умови відсутності факту подання заявником (позивачем) свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, позивач не повинен нести відповідальність за помилки допущені з боку міграційних органів.

Крім того, суд враховує, що станом на дату складання ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області висновку (25.05.2012 року) про визнання громадянки ОСОБА_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне місце проживання в Україні рішенням Київського районного суду м.Одеси від 23 червня 2003 року (цив. Справа №2-3836) установлено факт приїзду на роботу згідно угоди між В`єтнамом та СРСР та постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України з 1987 року по час ухвалення даного рішення (а.с. 53-54).

Також, гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Одеською обласною державною адміністрацією видано довідку №166 від 25 березня 2003 року про те, що вона включена до загального єдиного списку в`єтнамських громадян, які приїхали до СРСР на професійне навчання та на роботу згідно Угоди між В`єтнамом та колишнім СРСР від 02 квітня 1981 року. Про те, що вона зареєстрована в Управлінні у справах національностей та міграції Одеської обласної державної адміністрації від 26 червня 2000 року №570/А-2000 Про упорядкування прибуття на працевлаштування в`єтнамських громадян в Одеській області (а.с. 52).

На підставі викладеного, суд вважає, що міграційним органом протиправно прийнято рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію, оскільки вказаним рішенням порушено баланс між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Вирішуючи спір, суд зазначає, що згідно положень п. 8 ч. 2 ст. 2 КАС України, суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Дотримання принципу пропорційності особливо важливе при прийняті рішень або вжитті заходів, які матимуть вплив на права, свободи та інтереси особи. Метою дотримання цього принципу є досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямовані рішення або дії суб`єкта владних повноважень, та інтересами конкретної особи. Принцип пропорційності зокрема передбачає, що: здійснення повноважень, як правило, не повинно спричиняти будь - яких негативних наслідків, що не відповідали б цілям, які заплановано досягти; якщо рішення або дія можуть обмежити права, свободи чи інтереси осіб, то такі обмеження повинні бути виправдані необхідністю досягнення більш важливих цілей; несприятливі наслідки для прав, свобод та інтересів особи внаслідок рішення чи дії суб`єкта владних повноважень, повинні бути значно меншими від тієї шкоди, яка могла б настати за відсутності такого рішення чи дії; для досягнення суспільно-корисних цілей необхідно обирати найменш шкідливі засоби.

З огляду на зазначене, суд вважає необхідним зазначити, що починаючи з 1987 року позивач проживає на території України, влаштувала своє життя та інтегрована в українське суспільство.

Натомість відповідач при винесенні спірного рішення не врахував вказані обставини, що призвело до порушення прав позивача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що висновок ВГІРФО ГУ МВС України про визнання громадянки В`єтнаму Нгуен ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012 року, є протиправним та підлягає скасуванню.

Що стосується позовних вимог про зобов`язання поновити дію посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 15.05.2007 року громадянки ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

27.05.2024 року ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення № 2273 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, яким на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321, громадянці ОСОБА_1 відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання (а.с. 80).

З 08 травня 2018 року механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання врегульований Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 321 (набрання чинності 08 травня 2018 року) (далі Порядок №321 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пунктів 1-3 вказаного Порядку, Посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Посвідка виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну.

Згідно з пунктом 7 Порядку №321, обмін посвідки здійснюється у разі:

1) зміни інформації, внесеної до посвідки;

2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки;

3) закінчення строку дії посвідки;

4) непридатності посвідки для подальшого використання (посвідка/фотокартка має пошкодження, що не дають змогу візуально ідентифікувати особу, прочитати прізвище, ім`я, дату та місце народження, ким видана посвідка, підпис посадової особи та дату видачі, пошкодження серії та номера, що не дають змогу встановити реквізити посвідки, виправлення, пошкодження, які блокують можливість зчитування, а також внесення змін до інформації безконтактного електронного носія), а також у разі відсутності частини посвідки;

5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія);

6) набрання законної сили рішенням суду, яким визнано протиправним та скасовано рішення ДМС про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, на підставі якого дозвіл на імміграцію вважається чинним.

Пунктом 9 Порядку № 321 визначено, що оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства Поліграфічний комбінат Україна по виготовленню цінних паперів (далі - Центр).

Для внесення інформації до Реєстру формується заява-анкета, зразок якої затверджується МВС (п. 12 Порядку № 321).

Відповідно до п. 16 Порядку № 321, документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Пунктом 22 Порядку № 321 визначено, що у разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта із використанням кваліфікованого електронного підпису та із застосуванням засобів Реєстру формує заяву-анкету (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Реєстрація заяви-анкети здійснюється із застосуванням засобів Реєстру під час її формування.

До заяви-анкети вноситься інформація про номер контактного телефону заявника та адресу особистої електронної пошти.

Після перевірки іноземцем або особою без громадянства правильності внесених до заяви-анкети відомостей про особу заява-анкета перевіряється та підписується (із зазначенням дати, прізвища та ініціалів) працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта, який прийняв документи та сформував заяву-анкету (п. 25 Порядку № 321).

Працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта сканує із застосуванням засобів Реєстру документи до заяви-анкети, які подаються іноземцем або особою без громадянства (п. 26 Порядку № 321).

Прийняті уповноваженим суб`єктом заява-анкета та скановані документи (у тому числі отримані біометричні дані, параметри) із застосуванням засобів Реєстру автоматично розподіляються та надсилаються до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, який обслуговує відповідного уповноваженого суб`єкта, що здійснив прийняття документів від іноземця або особи без громадянства (п. 27 Порядку № 321).

Відповідно до п. 40 Порядку № 321 для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи:

1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення);

2) дійсний паспортний документ іноземця (або паспортні документи - у разі, коли іноземець має одночасно громадянство (підданство) кількох держав (множинне громадянство) або документ, що посвідчує особу без громадянства;

3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку;

4) документи, що підтверджують обставини чи юридичні факти, відповідно до яких посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку), документи, видані компетентними органами іноземних держав, мають бути легалізованими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України;

5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником;

6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати;

7) документ, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, з даними про реєстраційний номер облікової картки платника податків (у разі наявності);

8) витяг з реєстру територіальної громади (у разі наявності).

Замість документів, зазначених у підпунктах 2 і 3 цього пункту, особа, визнана особою без громадянства відповідно до статті 6-1 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, подає копію рішення про визнання особою без громадянства, оформлену в установленому порядку.

Іноземець або особа без громадянства під час подання документів пред`являють працівникові територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-8 цього пункту.

До заяви-анкети додаються оригінали документа, зазначеного у підпункті 3 цього пункту, і документа, що підтверджує сплату адміністративного збору, та копії документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4, 5, 7 і 8 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору, засвідчені працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки Згідно з оригіналом та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів та дати.

Оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4, 5, 7 і 8 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору повертаються іноземцеві або особі без громадянства.

Іноземець або особа без громадянства можуть подати також інші документи, які підтверджують наявність підстав для отримання посвідки або підтверджують інформацію, зазначену в заяві-анкеті, зокрема, про місце проживання (документи, що підтверджують право власності на житло, договір наймання (піднаймання, оренди) тощо). Копії таких документів долучаються до заяви-анкети.

Відповідно до п. 43 Порядку № 321, рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні не пізніше ніж протягом десятого робочого дня з дня прийняття документів.

Після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС або уповноважена ним посадова особа приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні (п. 46 Порядку № 321).

Пунктом 62 Порядку № 321 визначені підстави для відмови в оформленні та видачі посвідки.

Перелік цих підстав не є вичерпним, оскільки за останнім підпунктом територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки: 11) в інших випадках, передбачених законом.

Як встановлено з матеріалів справи, за результатом розгляду заяви-анкети позивача про обмін посвідки на постійне проживання, відповідачем на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку № 321 відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, тобто з підстави «встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію».

Листом ГУ ДМС в Одеській області від 12.06.2024 року вих. № 5100.19.1-6346/51.1-24 представнику позивача у відповідь на адвокатський запит повідомлено, що відповідно до обліків ГУ ДМС в Одеській області, 25.05.2012 відділом ГІРФО ГУМВС України в Одеській області було прийнято рішення (у формі висновку) про визнання громадянку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 , виданою 15.05.2007 ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області (а.с. 83).

Під час судового розгляду справи відповідачем також повідомлено, що підставою прийняття рішення від 27.05.2024 року № 2273 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянці ОСОБА_1 стало наявність рішення (у формі висновку) від 25.05.2012 року, прийняте відділом ГІРФО ГУМВС України в Одеській області, про визнання громадянки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 .

Тобто, підставою прийняття рішення від 27.05.2024 року № 2273 стало рішення (у формі висновку) від 25.05.2012 року, яке є предметом оскарження у даній справі, та судом за результатами оцінки його правомірності встановлено його невідповідність критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, та прийнято рішення про його скасування.

На підставі викладеного, суд вважає, що відповідачем протиправно прийнято рішення від 27.05.2024 року № 2273 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, яким на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321, громадянці ОСОБА_1 відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на вищевикладене, суд висновує, що у вимірі фактичних обставин, відповідачем не доведено, що відмова позивачці в оформленні (обміні) посвідки на постійне проживання є необхідним та пропорційним законній меті заходом, а відтак для відновлення та ефективного захисту прав позивачки вважає доцільним вийти за межі позовних вимог та скасувати рішення від 27.05.2024 року № 2273, як протиправне.

При цьому, оскільки відповідачем під час розгляду заяви-анкети громадянки В`єтнаму Нгуен Тхі Оань № 205042873, поданої 24.05.2024 року, на підставі передбачених Порядком №321 документів, що засвідчено посадовою особою ГУ ДМС України в Одеській області, (а.с. 73-73), не встановлено, що документи та інформацію подано не в повному обсязі, відповідно до п. 40 Порядку № 321, суд вважає необхідним зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити громадянці ОСОБА_1 обмін посвідки на постійне проживання на посвідку на постійне проживання з безконтактним електронним носієм, відповідно до заяви-анкети № 205042873, поданої 24.05.2024 року.

Вирішуючи цей спір, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, і у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення суду.

Аналіз норм ст. 245 КАС України, у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 КАС України, свідчить про те, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача. Якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на зазначене, суд вважає, що право позивача підлягає відновленню шляхом скасування протиправного рішення та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії. Саме такий судовий захист буде ефективним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як стверджується у позові, позивачка рішення (у формі висновку) від 25.05.2012 року не отримувала та дізналась про нього тільки після звернення до ГУ ДМС в Одеській області про обмін посвідки на постійне проживання в Україні.

У позові зазначено, що з рішення про визнання громадянки ОСОБА_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні від 25.05.2012 року, представник позивача ознайомлений лише 12.06.2024 року, коли отримав відповідь на адвокатський запит разом з рішенням (у формі висновку), а позивачка з ним взагалі не була ознайомлена та не отримувала його ані поштою, ані особисто.

Суд приймає до уваги зазначені пояснення представника позивача, оскільки матеріали особової справи громадянки ОСОБА_1 не містять жодних доказів направлення та вручення позивачці оскаржуваного рішення (Висновку) від 25.05.2012 року.

Відповідач у відзиві не навів пояснень та заперечень щодо дотримання позивачкою строку звернення до суду в частині позовних щодо оскарження рішення (у формі висновку) ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області про визнання громадянки ОСОБА_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні від 25.05.2012 року.

Отже, суд виходить з того, що строк звернення до суду в частині позовних щодо оскарження рішення (у формі висновку) ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області про визнання громадянки ОСОБА_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні від 25.05.2012 року обчислюється з 12.06.2024 року та є дотриманим.

Що стосується доводів відзиву про те, що Державна міграційна служба України не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, а створена як орган владних повноважень з тими ж функціями, суд зазначає, що, по-перше, у спірних правовідносинах має місце функціональне правонаступництво; по-друге, на момент судового розгляду справи, відповідно до пункту 9 Порядку № 321, оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС.

Отже, позовні вимоги адресовані належному відповідачу.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов належить задовольнити з виходом суду за межі позовних вимог, згідно ч. 2 ст. 9 КАС України.

У відповідності з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, у відповідності до приписів ст. 139 КАС України, розподіл судових витрат здійснюється на користь позивача у розмірі 1211,20 грн., де 1211,20 грн. - ставка судового збору сплачена позивачем за звернення до суду із цим позовом.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 90, 139, 242-246, 255, 262, 291, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов громадянки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014, ) про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання поновити дію посвідки задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення (у формі висновку) ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області про визнання громадянки ОСОБА_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні від 25.05.2012 року.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 27.05.2024 року № 2273 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити громадянці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 , виданої ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області 15.05.2007 року, на посвідку на постійне проживання з безконтактним електронним носієм, відповідно до заяви-анкети № 205042873, поданої 24.05.2024 року.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь громадянки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук