Справа № 160/12149/24
Суддя: Бухтіярова Марина Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бухтіярової М.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:
-визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо мого ОСОБА_1 не звільнення за підпунктом «г» пунктом 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю 1 групи;
-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про моє ОСОБА_1 звільнення за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю 1 групи.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України, проходить військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника командира 3 навчальної роти з морально-психологічного забезпечення і навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 . 16.04.2024 звернувся до командира 3 навчальної роти старшого викладача 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 з рапортом, яким просив вирішити питання про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення догляду за хворою дружиною, оскільки дружина є особою з інвалідністю 1 групи, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії. Рапорт був погоджений командиром 3 навчальної роти - старшим викладачем 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 - ОСОБА_2 , ТВО командира 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 - ОСОБА_3 та ТВО начальника школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 - ОСОБА_4 . Однак, відповідач повідомив про відсутність правових підстав для звільнення у рапорті. Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо не звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII, у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю 1 групи, що порушує його права, у зв`язку з чим звернувся до суду із цим позовом.
При вирішенні питання про відкриття провадження у справі встановлено, що позов подано без додержання вимог, встановлених статтею 160 КАС України.
Ухвалою суду від 15.05.2024 позов залишено без руху та встановлено позивачеві строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позову.
17.05.2024 позивачем усунено недоліки позову.
07.06.2024 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування своєї позиції зазначає наступне. Позивач є військовослужбовцем військової служби за контрактом. Підстави для звільнення таких військовослужбовців визначені ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Відповідно до абз.5 пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи. Таким чином, законодавець визначив необхідною умовою для звільнення з військової служби не наявність дружини з числа осіб з І групою інвалідності, а саме необхідність здійснення постійного догляду за такою особою. З наданих позивачем документів вбачається факт наявності в нього дружини з числа осіб з І групою інвалідності, проте в наданих документах не зазначено, що вона дійсно потребує постійного догляду. Таким чином, враховуючи не надання позивачем відповідачу документів, які підтверджують необхідність у здійсненні постійного догляді за його дружиною та помилковість його висновку про те, що сама по собі обставина наявності у нього дружини з інвалідністю дає підстави для звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п.3 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позовні вимоги безпідставні, просить відмовити у задоволенні позову.
У відзиві відповідачем заявлено клопотання про визнання причин пропуску строку на подання відзиву.
Розглянувши клопотання відповідача поновлення строку для подання відзиву, суд зазначає наступне.
Приписами частини першої статті 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Згідно з частиною п`ятою статті 162 КАС України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.
За змістом пункту 1 частини першої статті 175 КАС України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 22.05.2024 встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали. Копія ухвали суду від 22.05.2024 скерована сторонам, відповідачу засобами електронного зв`язку через Електронний суд.
Згідно із довідкою про доставку електронного листа ухвала доставлена відповідачу 22.05.2024, отже граничний строк на подання відзиву 06.06.2024, водночас відзив сформований в Електронному суді 07.06.2024, тобто відзив поданий із пропуском встановленого строку на 1 день.
Положеннями статті 121 КАС України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.
Зі змісту доводів відповідача на обґрунтування клопотання вбачається, що останнім вказано на обставини воєнного стану, відсутність безперервного доступу до мережі Інтернет та відповідного ресурсу «Електронний суд», територіальну віддаленість між підрозділами військової частини НОМЕР_1 , а також великий об`єкт інформації та документів, необхідних для формування відзиву, основна частина яких знаходиться в архіві частини, що у сукупності зумовило несвоєчасність підготування відзиву.
Враховуючи викладене, суд зазначає, що Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та на час розгляду питання не припинив свою дію.
В силу положень частини першої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII у період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження, зокрема, судів.
Відповідно до статті 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII у умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
З урахуванням викладеного, враховуючи наведені відповідачем обставини, а також не тривалого пропуску строку, суд, виходячи із завдань адміністративного судочинства, з метою забезпечення реалізації процесуальних прав учасників справи в умовах воєнного стану, приходить до висновку про наявність підстав для поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву.
10.06.2024 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначає непогодження з доводами відповідача у відзиві та вказує на те, що здійснення постійного стороннього догляду може здійснюватися на непрофесійній основі. Встановлення такого догляду за особами, які його потребують може здійснюватись без будь-якої компенсації. Встановити постійний сторонній догляд без компенсації можливо над особою з інвалідністю як І групи так і II групи. Необхідність догляду за особою вирішується медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) або лікарсько-консультативною комісією (ЛКК). Через порушення функцій організму внаслідок хвороби чи травми деякі люди з інвалідністю не можуть пересуватися і обслуговувати себе, тож вони потребують стороннього догляду. Людям з інвалідністю І групи такий догляд призначають медико-соціальні експертні комісії. Сторонній догляд призначають людям з порушенням функцій організму внаслідок невиліковної хвороби, через які вона не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися (форма 080-4/о). Позивачем надано довідку до висновку медико-соціальної експертної комісії Сер. МСЕ - ДНА-01 №299273 де зазначено, що дружина є особою з інвалідністю 1 групи, в цій довідці МСЕК чітко зазначено про необхідність здійснення за нею догляду. Також, було надано висновок, складений на формі №080-4/о про наявність порушень функцій організму, через які дружина не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися, лікарська-консультативна комісія у складі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , затвердила факт потреби дружини у сторонньому догляді. За вказаних обставин, висновки відповідача про відсутність правових підстав для звільнення на підставі абз.5 пп.г п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є незаконними.
11.06.2024 позивачем надано докази направлення відповіді на відзив відповідачу.
Відповідач своїм правом на подання заперечень на відповідь на відзив не скористався.
Відповідно до частини п`ятої та восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Згідно з частиною п`ятою статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення у порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним уважається строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального і процесуального права.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 04.02.2001 Орджонікідзевським РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; з 25.08.2020 перебуває на військовій службі у Збройних Силах України за контрактом на посаді заступника командира 3 навчальної роти з морально-психологічного забезпечення 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки Військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) №202 від 01.08.2022 відповідно до підпункту 2 пункту 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовцю військової служби за контрактом старшому лейтенанту ОСОБА_1 , заступнику командира 1 мінометної батареї з морально-психологічного забезпечення 2 механізованого батальйону, 25 серпня 2022 року продовжено дію контракту понад встановлені строки до оголошення демобілізації.
21.03.2024 між позивачем та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , укладено шлюб, про що Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), складено відповідний актовий запис №282 та 21.03.2024 видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 .
Згідно з довідкою Сер.МСЕ-ДНА-01 №299273 від 17.12.2002, ОСОБА_8 , 1981 р.н., встановлено І групу інвалідності (причини захворювання: захворювання з дитинства), безстроково, висновок про умови та характер праці «потребує нагляду».
16.04.2024 позивачем подано до командира 3 навчальної роти старшого викладача 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки Військової частини НОМЕР_1 рапорт, в якому клопотав про звільнення з військової служби у запас за підпунктом «г» (через сімейні обставини) пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - у зв`язку з необхідністю здійснення догляду за хворою дружиною, так як дружина, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою з інвалідністю І групи, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії, а для встановлення на військовий облік просив направити до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно із відомостями у рапорті від 16.04.2024, він був погоджений командиром 3 навчальної роти старшим викладачем 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_2 , ТВО командира 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 , а також ТВО начальника школи індивідуальної підготовки Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 , та містить висновок - «Відсутні правові підстави».
Вважаючи протиправною бездіяльність щодо не звільнення з військової служби через сімейні обставини у зв`язку з необхідністю у догляді за дружиною, яка є особою з інвалідністю 1 групи, позивач звернувся до суду із цією позовною заявою.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією Російською Федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та на час спірних відносин та розгляду справи не скасований.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 12.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ в редакції на час виникнення спірних відносин).
За змістом частини першої та третьої статті 1 цього Закону Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною шостою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
За змістом підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.
Частиною сьомою статті 26 Закону № 2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008 в редакції на час спірних правовідносин), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі (пункт 1).
Відповідно до пункту 233 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 (далі Інструкція №170).
Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років) (пункт 5 Додатку 19 до Інструкції).
Отже, законодавець чітко визначив, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.
В ході судового розгляду встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України, з 25.08.2020 - перебуває на військовій службі у Збройних Силах України за контрактом, дія якого з 25.08.2022 продовжено понад встановлені строки до оголошення демобілізації.
В межах спірних відносин позивачем заявлено позовні вимоги щодо не звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тобто за сімейними обставинами у зв`язку із необхідністю догляду за дружиною, яка є особою з інвалідністю I групи.
В якості підстави для відмови у звільнені відповідачем зазначено про відсутність на те правових підстав, оскільки до рапорту про звільнення не надано документів, які підтверджують необхідність здійснення постійного догляду за дружиною.
Обґрунтовуючи неправомірність відмови, позивачем зазначено, що його дружина - ОСОБА_8 , є особою з інвалідністю І групи, що підтверджується довідкою Сер.МСЕ-ДНА-01 №299273 від 17.12.2002, яка була надана до рапорту, проте відповідачем безпідставно не враховано таку довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 17.12.2002 Сер.МСЕ-ДНА-01 №299273.
Однак, такі доводи позивача знайшли свого підтвердження, є необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.
Суд зазначає, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. Звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Згідно з довідкою Сер.МСЕ-ДНА-01 №299273 від 17.12.2002, ОСОБА_8 , 1981 р.н., встановлено першу групу інвалідності (причини захворювання: захворювання з дитинства), безстроково, висновок про умови та характер праці «потребує нагляду».
При цьому, жодного слова про систематичність, чи іншу періодичність такого нагляду, у довідці, наданої позивачем, немає.
Суд звертає увагу, що терміни «потребує постійного догляду» і «потребує нагляду» не є тотожними. Поняття «постійний догляд» передбачає безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком.
Відповідний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 21.02.2024 у справі №120/1909/2023, який враховується судом згідно із частиною п`ятою статті 242 КАС України.
Однак, відповідно до наданої до рапорту від 16.04.2024 довідки Сер.МСЕ-ДНА-01 №299273 від 17.12.2002 ОСОБА_8 потребує нагляду, водночас відомостей про те, що вона потребує постійного догляду, з яким підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» пов`язуються умови для звільнення з військової служби, така довідка не містить.
Не містять таких відомостей і посвідчення особи з інвалідністю 1 групи.
Отже, матеріалами справи не підтверджено подання разом із рапортом про звільнення від 16.04.2024 документів, що підтверджують підстави звільнення за сімейними обставинами у зв`язку із необхідністю постійного догляду за дружиною, яка є особою з інвалідністю I групи.
При цьому, долучений позивачем до відповіді на відзив висновок ЛКК Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Криворізької міської ради від 09.05.2024 форми №080-4/о, не може бути врахований судом, оскільки, по-перше, матеріали справи не містять доказів його подання відповідачу; по-друге, він датований 09.05.2024, а відтак не міг існувати на час подання рапорту про звільнення від 16.04.2024; крім того, він виданий ЛКК для одержання компенсації фізичною особою, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, та містить висновок про такі рекомендовані послуги ОСОБА_8 для «отримання соціальних послуг з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи», при цьому, інформації про необхідність постійного догляду висновок не містить.
З огляду на викладене, з урахуванням наведених законодавчих норм та встановлених обставин, зважаючи на відсутність у довідці Сер.МСЕ-ДНА-01 №299273 від 17.12.2002 інформації про необхідність постійного догляду, суд приходить до висновку, що правових підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі рапорту від 16.04.2024 у відповідача не було, оскільки позивач не надав відповідачу доказів на підтвердження існування підстав для звільнення, визначених підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Поряд з цим, суд звертає увагу, що позивач не позбавлений права звернутись до відповідача, надавши такі документи.
Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із положеннями статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень. Разом з тим, згідно з принципом змагальності позивач має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо заперечує їх обґрунтованість.
Натомість в даному випадку позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Враховуючи викладене, на підставі оцінки поданих доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи та системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Керуючись ст.ст. 9, 72-90, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя М.М. Бухтіярова