Справа № 420/21764/24
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2024-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (Центральна площа, 3, м. Чернівці, 58002), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить суд: - визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Чернівецькій області від 12.06.2024 №54 про відмову у призначені пенсії; - зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до її - ОСОБА_1 , страхового стажу періоди роботи з 04.08.1981 по 14.12.1982, з 24.12.1990 по 30.11.1999, з 10.12.1999 по 25.12.2002 та призначити і виплачувати їй - ОСОБА_1 , пенсію з моменту звернення довічно.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що рішенням ГУ ПФУ в Чернівецькій області від 12.06.2024 №54 їй відмовлено в призначенні пенсії за віком, оскільки відсутній необхідний страховий стаж в 31 рік при наявному 27 років 3 місяці 21 день. При цьому, до страхового стажу не зараховано періоди роботи: 1) з 04.08.1981 по 14.12.1982 оскільки запис про звільнення засвідчено нечитабельною печаткою; 2) з 24.12.1990 по 30.11.1999 оскільки на штампі при звільнені не вказано код ЄДРПОУ; 3) з 10.12.1999 по 25.12.2002 оскільки не вказано організацію куди заявницю прийнято на роботу та в реєстрі застрахованих осіб відсутня інформація про роботу в даній організації.

Позивачка вважає необґрунтованими такі підстави незарахування періодів роботи, оскільки трудова книжка містить усі необхідні записи, що підтверджують факт зайнятості на відповідних роботах. Недоліки, заявлені відповідачем у рішенні не являються тими недоліками, за яких трудовий стаж вважається непідтвердженим. При цьому, вона не може нести відповідальності за неналежне ведення трудової книжки відповідальними особами та несплату ними страхових внесків.

Таким чином, вона має право на зарахування до страхового стажу спірних періодів роботи та на призначення пенсії за віком.

Ухвалою суду від 15.07.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено, що справа буде розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в електронній формі.

Представник ГУ ПФУ в Одеській області подав до суду відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову з підстав правомірності відмови у призначенні пенсії за віком з огляду на відсутність необхідного страхового стажу в 31 рік.

Також представник зазначив, що відповідно до п.7 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого Постановою КМУ від 22.01.1996 №118 ідентифікаційний код є обов`язковим для використання в усіх видах звітних та облікових документів суб`єкта і зазначається на його печатках та штампах.

Згідно трудової книжки, позивачка в період з 24.12.1990 по 30.11.1999 працювала двірником в ЖЕО №100 Суворовського району м. Одеси. Проте запис №5 про звільнення позивачки з 30.11.1999 на підставі наказу №243 від 30.11.1999 закріплено печаткою без зазначення ідентифікаційного коду підприємства.

Враховуючи вищенаведені норми, станом на 30.11.1999 використання ідентифікаційного коду в печатках є обов`язковим, а отже печатка без зазначення ідентифікаційного коду як і запис закріплений такою печаткою є недійсними, а отже відсутні підстави для зарахування зазначеного періоду до страхового стажу позивачки.

Водночас чинним законодавством України передбачено можливість підтвердження додатковими документами трудового стажу у разі відсутності відповідних записів або неправильних чи неточних записів у трудовій книжці.

Проте, жодних допустимих доказів, передбачених п.3 Порядку №637 позивачкою під час звернення за призначенням пенсії надано не було.

Також оскільки за період роботи з 10.12.1999 по 25.12.2002 не вказано організацію куди позивача прийнято на роботу та в реєстрі застрахованих осіб взагалі відсутня інформація про роботу в даній організації відсутні підстави для врахування зазначеного періоду не має, адже умовою підтвердження сплати страхових внесків страхувальниками звіт в якому відображено розрахунки суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, що підлягають сплаті та безпосередньо сама сплата внесків в повному обсязі по всім карткам особового рахунку страхувальника. Позначка про сплату внесків визначається та проставляється в облікову картку застрахованих осіб.

Крім того представник ГУ ПФУ в Одеській області вважає, що прийняття рішення про призначення пенсії входить до дискреційних повноважень Головного управління, а стягнення з нього судового збору суперечить нормам чинного законодавства.

До суду від представника ГУ ПФУ в Чернівецькій області надійшов відзив на позов, у якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки оскаржуване рішення прийнято правомірно. Необхідний страховий стаж для призначення пенсії за віком в 31 рік у заявниці відсутній. При опрацюванні наявних документів ОСОБА_1 її страховий стаж становить 27 роки 3 місяці 21 день. Періоди роботи з 04.08.1981 по 14.12.1982, з 24.12.1990 по 30.11.1999 та з 10.12.1999 по 25.12.2002 правомірно не зараховано.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 .

04.06.2024 року ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яку за принципом екстериторіальності розглянуто ГУ ПФУ в Чернівецькій області та прийнято рішення від 12.06.2024 №54 про відмову у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Необхідний страховий стаж становить 31 рік, страховий стаж заявниці 27 роки 3 місяці 21 день.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи: - з 04.08.1981 по 14.12.1982, оскільки запис про звільнення засвідчено нечитабельною печаткою; - з 24.12.1990 по 30.11.1999, оскільки на штампі при звільненні не вказано код ЄДРПОУ; - з 10.12.1999 по 25.12.2002, оскільки не вказано організацію куди заявницю прийнято на роботу та в реєстрі застрахованих осіб відсутня інформація про роботу в даній організації.

Позивачка, вважаючи рішення ГУ ПФУ в Чернівецькій області від 12.06.2024 №54 протиправним та таким що підлягає скасуванню, а також вважаючи, що їй повинні бути зараховані до страхового стажу спірні періоди роботи та вона має право на призначення пенсії за віком звернулась до суду з цим позовом.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Згідно з ст.1 Закону №1058 в редакції від 04.05.2024, чинній на час виникнення спірних правовідносин, страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, кошти, сплачені за договором про добровільну сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Частиною 1 статті 44 Закону №1058-IV передбачено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Пунктом 1.8. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1 (далі Порядок №22-1) в редакції від 15.02.2024 встановлено, що днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Згідно з п.1 ч.1 ст.45 Закону №1058-IV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №1058-IV на призначення пенсії за віком мають право особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Оскаржуваним рішенням позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 31 рік, за наявності стажу 27 роки 3 місяці 21 день.

При цьому, до страхового стажу не зараховано наступні періоди роботи: - з 04.08.1981 по 14.12.1982, оскільки запис про звільнення засвідчено нечитабельною печаткою; - з 24.12.1990 по 30.11.1999, оскільки на штампі при звільненні не вказано код ЄДРПОУ; - з 10.12.1999 по 25.12.2002, оскільки не вказано організацію куди заявницю прийнято на роботу та в реєстрі застрахованих осіб відсутня інформація про роботу в даній організації.

Відповідно до ч.1 ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом першим Порядку підтвердження наявного стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі Порядок №637) в редакції від 18.05.2024 року визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування - є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Також за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п.3 Порядку №637).

Згідно з підпунктом 1.1. пункту 1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

На період внесення записів до трудової книжки позивачки в рамках спірних періодів трудової діяльності діяла Інструкція №162, яка втратила чинність на підставі наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993. З 29.07.1993 року по сьогодні діє Інструкція №58.

Відповідно до п.1.1 Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців.

Пунктом 2.1. Інструкції №162 встановлено, що заповнення трудових книжок і вкладишів до них виробляється на мові союзної, автономної республіки, автономної області, автономного округу, на території яких розташоване дане підприємство, установа, організація, і офіційною мовою СРСР.

Відповідно п. 2.11. Інструкції №162 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом засвідчує правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Записи роблять акуратно, використовуючи чорнильну або кулькову ручку, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору (абз.3 п.2.3 Інструкції №162).

Згідно з абз. 1 п. 4.1. Інструкції №162 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Отже, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій належить трудова книжка.

В оскаржуваному рішенні вказано про незарахування до стажу позивачки періодів з 04.08.1981 по 14.12.1982, оскільки запис про звільнення засвідчено нечитабельною печаткою, з 24.12.1990 по 30.11.1999, оскільки на штампі при звільненні не вказано код ЄДРПОУ та з 10.12.1999 по 25.12.2002, оскільки не вказано організацію куди заявницю прийнято на роботу.

Суд вважає необґрунтованими доводи відповідачів про незарахування до стажу позивачки вищевказаних періодів, враховуючи наступне.

Відповідно до п.2.2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу.

Верховним Судом сформований правовий висновок, згідно якого право пенсіонера на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі, самі по собі не можуть бути підставою для відмови у призначенні (постанови від 07.02.2018 по справі №275/615/17, від 24.05.2018 по справі №490/12392/16-а).

Верховний Суд свої висновки підтвердив у постанові від 20.01.2022 року №591/7003/16а, згідно якої відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Водночас, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.

Частиною 5 ст.242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Сталою практикою Верховного Суду є посилання на дотримання суб`єктами владних повноважень положень законодавства, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Так у постанові від 02.12.2021 по справі №263/9464/16-а Верховний Суд зазначив, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній орган Пенсійного Фонду має право обчислити трудовий стаж на підставі даних, наявних в реєстрі застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також інших первинних документів (довідок, виписок із наказів, особових рахунків і відомостей на видачу заробітної плати, посвідчень, характеристик, письмових трудових договорів та угод з відмітками про їх виконання, та ін.).

Вказана правова позиція відповідає усталеній практиці Верховного Суду у цій категорії справ.

У постанові від 20.01.2022 року у справі №591/7003/16а Верховний Суд вказує, що у касаційній скарзі відповідач заперечує проти зарахування до трудового стажу, який дає позивачу право на призначення пенсії на пільгових умовах, посилаючись на відсутність уточнюючих довідок.

Подібні правовідносини були предметом розгляду у Верховному Суді.

Зокрема, у постановах від 25.09.2018 у справі №242/65/17, від 11.07.2019 у справі №242/1484/17 та від 12.12.2019 у справі №423/405/17 Верховний Суд зазначив, що відповідно до ст.62 Закону основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У постанові від 20.01.2022 року у справі №591/7003/16а 27 зазначено, що колегія суддів не знаходить підстав для відступу від цього правового висновку у справі, що розглядається.

Суд вважає, що недотримання підприємством вимог законодавства не є відповідальністю працівника та не може бути причиною позбавлення останнього права на належне пенсійне забезпечення. Право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

У трудовій книжці позивачки серії НОМЕР_2 містяться записи №3-4, згідно яких вона працювала з 04.08.1981 по 14.12.1982 касиром Ленінського райпищеторгу, що внесені на підставі наказів, підписані уповноваженою особою та завірені печаткою підприємства, яке відображена нечітко.

При цьому, записи не містять будь-яких виправлень, суперечностей із датами призначення та звільнення робітника з посади.

Суд дійшов висновку, що трудовою книжкою серії НОМЕР_2 підтверджується період роботи позивачки з 04.08.1981 по 14.12.1982, отже підлягає зарахуванню до страхового стажу без надання уточнюючих документів.

Також згідно з записами №4-7 трудової книжки серії НОМЕР_3 позивачка з 24.12.1990 по 30.11.1999 працювала двірником до ЖЕО №100 Суворовського району м. Одеси, та з 10.12.1999 по 25.12.2002 комірником дочірнього житлово-експлуатаційного об`єднання закритого акціонерного товариства «Одеський Автоскладальний завод».

Вказані записи трудової книжки корелюються між собою щодо хронологічної послідовності, є чіткими, розбірливими, записані в хронологічному порядку без будь-яких виправлень чи помарок у датах прийняття та звільнення з роботи.

Суд вважає, що відсутність на печатці підприємства коду ЄДРПОУ не впливає на період здійснення працівником трудової діяльності, тому не може слугувати підставою для відмови у зарахуванні такого періоду роботи. Отже період роботи з 24.12.1990 по 30.11.1999 підлягає зарахуванню до трудового стажу позивачки без надання уточнюючих документів як такий, що підтверджується трудовою книжкою.

При цьому, доводи відповідачів щодо незарахування періоду роботи з 10.12.1999 по 25.12.2002, оскільки не вказано організацію куди заявницю прийнято на роботу не відповідають дійсності. Згідно з записами №6-7 трудової книжки серії НОМЕР_3 у вказаний період ОСОБА_1 працювала у дочірньому житлово-експлуатаційному об`єднанні закритого акціонерного товариства «Одеський Автоскладальний завод», та печаткою вказаного підприємства скріплено запис №7 про звільнення працівника, який також підписано директором підприємства ОСОБА_2 .

Таким чином, суд дійшов висновку, що трудовою книжкою серії НОМЕР_3 підтверджується період роботи позивачки з 10.12.1999 по 25.12.2002.

Між тим, окремою підставою для незарахування вищевказаного періоду роботи з 10.12.1999 по 25.12.2002 в оскаржуваному рішенні вказана відсутність в реєстрі застрахованих осіб інформації про роботу в дочірньому житлово-експлуатаційному об`єднанні закритого акціонерного товариства «Одеський Автоскладальний завод».

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону №1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.

Згідно ч.2 ст.20 Закону №1058-IV обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1,2,5-7,9,10,12,15,17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Частинами 5-6 ст.20 Закону №1058-IV передбачено, що страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків. Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (ч.10 ст.20 Закону №1058-IV).

Згідно ч.12 ст.20 Закону №1058-IV страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Крім того, відповідно до ч.6 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VІ, за рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

Відповідно до ст.106 Закону №1058-IV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Таким чином, до страхового стажу зараховується період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, проте відповідальність за несплату страхових внесків покладена законодавством на страхувальника.

При таких обставинах порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків (у зв`язку із чим утворилася заборгованість зі сплати таких внесків) тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді не зарахування до страхового стажу періоду роботи.

Згідно ст.113 Закону №1058-IV держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат.

Верховним Судом сформована усталена правова позиція, відповідно до якої особа, яка звернулась за призначенням пенсії, не має відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи (зокрема, постанови від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 01.11.2018 у справі №199/1852/15-а, від 12.09.2019 у справі №489/2283/16-а, від 01.03.2021 у справі №423/757/17, від 27.05.2021 у справі №343/659/17).

Вказані правові висновки підлягають застосуванню при вирішенні спірних правовідносин в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, відповідно несплата страхових внесків страхувальником не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи, підтверджених даними трудової книжки.

Саме трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи (ч.1 ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII).

Отже період роботи з 10.12.1999 по 25.12.2002 підлягає зарахуванню до страхового стажу позивачки для обчислення розміру пенсії за віком.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення прийняте без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття та є таким, що не відповідає дотриманню необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Таким чином, рішення від 12.06.2024 №54 є протиправним та підлягає скасуванню.

Водночас, пунктом 4.7 Порядку №22-1 встановлено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.2 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. При цьому під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Зокрема, повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України. Відповідно до п. 4 ч.2 цієї норми, у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коди ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на заявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норм) закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

З урахуванням дискреційних повноважень відповідача на проведення перевірки поданих для призначення пенсії документів та прийняття рішення, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та захисту шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в Чернівецькій області повторно розглянути заяву позивачки від 04.06.2024 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до страхового стажу позивачки періоди роботи з 04.08.1981 по 14.12.1982, з 24.12.1990 по 30.11.1999, з 10.12.1999 по 25.12.2002.

Суд вважає, що вказані дії повинні буди здійснені саме ГУ ПФУ в Чернівецькій області, оскільки вказаний суб`єкт владних повноважень розглянув заяву позивачки та прийняв рішення, яке суд визнається протиправним.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

У відзиві на позов представник ГУ ПФУ в Одеській області зазначав, що стягнення з Управління судового збору не відповідає вимогам законодавства, однак суд такі доводи не приймає, оскільки згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачкою за подання даного позову сплачено судовий збір у розмірі 969 грн.

Суд вважає, що на користь позивача слід стягнути судові витрати зі сплаченого судового збору у розмірі 800 грн за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Чернівецькій області - суб`єкта владних повноважень, яким приймалось оскаржуване рішення.

Керуючись статтями 2, 3, 6, 7, 8, 9, 12, 139, 241-246 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (Центральна площа, 3, м. Чернівці, 58002, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 12.06.2024 №54 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.06.2024 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до її страхового стажу періоди роботи з 04.08.1981 по 14.12.1982, з 24.12.1990 по 30.11.1999, з 10.12.1999 по 25.12.2002.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області судові витрати за сплату судового збору в розмірі 800 грн.

Рішення набирає законної сили у порядку ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст. 295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва