Справа № 340/2197/23
Суддя: Жук А.В.
Дата ухвалення: 2024-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

21 серпня 2024 року

м. Київ

справа №340/2197/23

адміністративне провадження №К/990/30866/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Жука А.В.,

суддів: Білак М.В., Мартинюк Н.М.,

перевіривши касаційну скаргу Міністерства Оборони України

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року

та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2024 року

у справі №340/2197/23

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства Оборони України, Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 п

ро визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, про визнання протиправними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства Оборони України, Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, про визнання протиправними та скасування рішень.

Позивач просив:

Визнати протиправними та скасувати пункт 3, підпункт 3.37 пункту 3 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21 червня 2022 року № 172 смт.Сиротине в частині:

- визнання дезертиром, таким, що в умовах воєнного стану відмовився від виконання бойових завдань та припинення виплат грошового забезпечення та здійснення речового забезпечення старшого солдата ОСОБА_1 , старшого стрільця 2 механізованого відділення - бойової машини 3 механізованого взводу 2 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 ;

- зняття з вечері 21 червня 2022 року з триразового котлового забезпечення;

Визнати протиправним та скасувати пункт 7 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04 липня 2022 року № 185 м. Краматорськ в частині:

- зарахування з 04 липня 2022 року у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 , старшого стрільця 2 механізованого відділення -бойової машини 3 механізованого взводу 2 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 ;

- вважати дезертиром, таким, що в умовах воєнного стану відмовився від виконання наказу щодо виконання бойових завдань;

- з 21 червня 2022 року зняття з усіх видів забезпечення;

- припинення з 21 червня 2022 року виплати грошового забезпечення, на підставі п. 15 розд. 1 наказу Міноборони від 07 червня 2018 року № 260 «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам»;

Визнати протиправним та скасувати абз.1 п.1 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 29 квітня 2023 року № 198 м. Дружківка, у частині визнання таким, що самовільно залишив військову частину в умовах воєнного стану військовослужбовець військової служби за контрактом, старший стрілець 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти старший солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із 20 червня 2022 року;

Визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 29 квітня 2023 року № 198 м. Дружківка в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді «Суворої догани» ОСОБА_1 , як військовослужбовця, який повернувся, за самовільне залишення військової частини в умовах воєнного стану;

Визнати протиправним та скасувати пункт 3.1 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 29 квітня 2023 року № 198 м.Дружківка в частині позбавлення повністю преміювання старшого солдата Вараницю СІ. за червень місяць 2022 року;

Визнати протиправним та скасувати пункт 3.2 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 29 квітня 2023 року № 198 м. Дружківка в частині прийняття рішення про невиплату грошового забезпечення старшому солдату ОСОБА_1 з червня місяця 2022;

Визнати протиправним та скасувати пункт 3.3 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 29 квітня 2023 року № 198 м. Дружківка в частині прийняття рішення не виплачувати додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 старшому солдату ОСОБА_1 за червень місяць 2022 року;

Визнати протиправним та скасувати пункт 5 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 29 квітня 2023 року № 198 м. Дружківка в частині зобов`язання помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи направити до ДБР за територіальністю копію матеріалів службового розслідування для прийняття рішення про до кримінальної відповідальності старшого солдата ОСОБА_1 ;

Визнати протиправним та скасувати наказ відповідача-3 командира Військової частини НОМЕР_2 від липня 2022 року № 176-РС (по особовому складу), в частині тих пунктів, які стосуються ОСОБА_1 ;

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства Оборони України в частині ненадання відповіді на рапорт ОСОБА_1 від 15 вересня 2022 року та зобов`язати Міністерство Оборони України надати відповідь на рапорт ОСОБА_1 від 15 вересня 2022 року;

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 в частині:

- непроведення службового розслідування щодо втрати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) військового квитка з метою повторної його видачі;

- ненадання довідки ОСОБА_1 стосовно обставин поранення 21 червня 2022 року, як таких, що пов`язані з захистом Батьківщини;

- ненадання довідки про участь особи, ОСОБА_1 , із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, в період з 24 лютого 2022 року по 21 червня 2022 року - день отримання поранення;

- ненадання наказу про відпустку за станом здоров`я у серпні 2022 року;

- ненадання наказів про виплату грошового забезпечення, згідно контракту від 23 грудня 2019 року, та про виплату додаткової винагороди у порядку абз.1.,4 п.1 постанови Кабінет Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, за червень, липень, серпень 2022 року;

- невиплати військовослужбовцю ОСОБА_1 грошового забезпечення, згідно контракту від 23 грудня 2019 року, та за час проходження військової служби, та за отримане поранення при захисті Батьківщини, і за лікування, у зв`язку з цим, а також за проходження реабілітації, після поранення, за висновком військово - лікарської комісії від 27.07.2022: за червень 2022 - грошове забезпечення, згідно контракту від 23 грудня 2019 року, в сумі 14907,94 грн. та додаткову винагороду, згідно з постанови № 168, у сумі 100 000 грн., строк оплати яких настав 31 липня 2022 року; за липень 2022 - грошове забезпечення згідно контракту від 23 грудня 2019 року в сумі 14907,94 грн. та додаткову винагороду, згідно з постанови № 168, у сумі 100 000 грн., строк оплати яких настав 31 серпня 2022 року; за серпень 2022 - грошове забезпечення згідно контракту від 23 грудня 2019 року в сумі 14907,94 грн. та додаткову винагороду, згідно з постанови № 168, у сумі 100 000 грн., строк оплати яких настав 30 вересня 2022 року;

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 :

- провести службове розслідування щодо втрати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) військового квитка з метою його повторної видачі;

- надати довідку ОСОБА_1 стосовно обставин поранення 21 червня 2022 року, як таких, що пов`язані з захистом Батьківщини;

- надати довідку про участь особи, ОСОБА_1 , із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, в період з 24 лютого 2022 року по 21 червня 2022 року- день отримання поранення;

- надати наказ про відпустку ОСОБА_1 , за станом здоров`я у серпні 2022 року;

- надати наказ про виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення, згідно контракту від 23 грудня 2019 року, та про виплату додаткову винагороду, у порядку абз.1.,4 п.1 постанови Кабінет Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, за час проходження військової служби, та за отримане поранення при захисті Батьківщини, і за лікування, у зв`язку з цим, а також за проходження реабілітації, після поранення, за висновком військово - лікарської комісії від 27 липня 2022 року, а саме: за червень 2022 - грошове забезпечення, згідно контракту від 23 грудня 2019 року, в сумі 14907,94 грн. та додаткову винагороду, згідно з постанови № 168, у сумі 100 000 грн., строк оплати яких настав 31 липня 2022 року; за липень 2022 - грошове забезпечення згідно контракту від 23 грудня 2019 року в сумі 14907,94 грн. та додаткову винагороду, згідно з постанови № 168, у сумі 100 000 грн., строк оплати яких настав 31 серпня 2022 року; за серпень 2022 - грошове забезпечення згідно контракту від 23 грудня 2019 року в сумі 14907,94 грн. та додаткову винагороду, згідно з постанови № 168, у сумі 100 000 грн., строк оплати яких настав 30 вересня 2022 року;

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 належні ОСОБА_1 виплати за час проходження військової служби, згідно з контрактом від 23 грудня 2019 року, та за отримане поранення при захисті Батьківщини і за лікування в зв`язку з цим, а також за перебування у відпустці за станом здоров`я, після поранення за висновком ВЛК від 27 липня 2022 року, а саме: за червень 2022 - грошове забезпечення, згідно з контрактом від 23.12.2019, в сумі 14907,94 грн. та додаткову винагороду, відповідно до абз. 1,4 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, у сумі 100 000 грн., строк оплати яких настав 31 липня 2022 року; за липень 2022 - грошове забезпечення, згідно з контрактом від 23 грудня 2019 року, в сумі 14907,94 грн. та додаткову винагороду, відповідно до абз.1, 4 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, у сумі 100 000 грн., строк оплати яких настав 31 серпня 2022 року; за серпень 2022 - грошове забезпечення, згідно з контрактом від 23 грудня 2019 року, в сумі 14907,94 грн. та додаткову винагороду, відповідно до абз.1, 4 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, у сумі 100 000 грн., строк оплати яких настав 30 вересня 2022 року.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2024 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Міністерства Оборони України в частині ненадання відповіді на рапорт ОСОБА_1 від 15 вересня 2022 року.

Зобов`язано Міністерство Оборони України в порядку ст.15 Закону України «Про звернення громадян» надати ОСОБА_1 відповідь на його рапорт від 15 вересня 2022 року.

Змінено абзац 8 пункту 1 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 29 квітня 2023 року № 198 в частині дати та викласти його в наступній редакції:

«- військовослужбовець військової служби за контрактом, старший стрілець механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти старший солдат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із 21 червня 2022 року».

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із цими судовими рішенням, скаржник звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд зазначає таке.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Отже, системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

У касаційній скарзі позивач зазначає, що підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі є пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України (якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).

При цьому Суд зауважує, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише посилання на такий підпункт, необхідно указати конкретну норму права, яку було застосовано судами попередніх інстанцій неправильно, яка регулює спірні правовідносини та щодо застосування якої відсутній висновок Верховного Суду.

Підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акта, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку. Це дозволяє суду касаційної інстанції на виконання вимог статті 341 КАС України перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.

Однак, всупереч такими вимогам КАС України, скаржником не наведено чіткого переліку норм, щодо застосування яких відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах та який, на його думку, правовий висновок повинен бути висловлений у цій справі, у взаємозв`язку з посиланням на пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Суд звертає увагу скаржника, що обґрунтування без чіткої вказівки на норму права (пункт, частину, статтю), щодо застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, не може вважатись належним виконанням вимог пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Водночас, касаційна скарга містить лише виклад обставин справи, цитування правових норм та незгоду з рішенням судів попередніх інстанцій з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження так само, як і норму права, щодо якої, на думку скаржника, відсутній висновок Верховного Суду, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України).

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При цьому, з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Варто зазначити, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням із урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду (судів), рішення якого (яких) оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та/або апеляційної інстанцій застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

При цьому, з урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX і які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.

Крім того, аналіз матеріалів касаційної скарги свідчить про її невідповідність вимогам статті 330 КАС України в частині необхідності сплати судового збору.

В касаційній скарзі скаржником заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору.

Вирішуючи заявлене клопотання, колегія суддів виходить з такого.

Так, статтею 129 Конституції України передбачено, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до частини другої статті 132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України від 08 липня 2011 року №3674-VІ «Про судовий збір» (далі Закон №3674-VІ).

Відповідно до частини першої статті 133 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Статтею 8 Закону №3674-VI встановлено умови за яких суд своєю ухвалою може відстрочити або розстрочити сплату судового збору, зменшити його розмір або звільнити від сплати такого на певний строк за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Отже, Кодексом адміністративного судочинства України та Законом України «Про судовий збір» встановлено вичерпний перелік умов, суб`єктів та коло правовідносин, за наявності яких, з огляду на майновий стан сторони, суд може, зокрема відстрочити сплату судового збору.

Зважаючи на те, що вищезазначені умови за наявності яких скаржнику можливо було б відстрочити сплату судового збору, відсутні, і враховуючи те, що звільнення, відстрочення та розстрочення суб`єкту владних повноважень сплати судового збору може розцінюватися, як надання державним органам певних процесуальних переваг перед іншими учасниками судового процесу - юридичними та фізичними особами, які зобов`язані сплачувати відповідний збір, підстави для задоволення клопотання скаржника про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги - відсутні.

Відповідач, маючи однаковий обсяг процесуальних прав і обов`язків поряд з іншими учасниками справи, діє як суб`єкт владних повноважень та є бюджетною установою, що фінансується з Державного бюджету України, а тому обмежене її фінансування, зокрема, в частині видатків, передбачених на сплату судового збору, не є підставою для відстрочення, розстрочення, зменшення розміру або звільнення від сплати судових витрат останнього, оскільки кошти на вказані цілі повинні бути передбачені у кошторисі установи своєчасно і у повному обсязі.

Таким чином, особа, яка звертається до суду касаційної інстанції, повинна дотримуватися вимог процесуального закону стосовно форми і змісту касаційної скарги щодо сплати судового збору за подання касаційної скарги та вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання такого обов`язку.

Доводи заявника не містять безсумнівних відомостей про час і обсяг очікуваних надходжень на рахунок скаржника, призначених для сплати судового збору, й жодним чином не підтверджують виникнення у нього можливості сплатити такий збір упродовж нового строку. Обставини, пов`язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у них коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися достатньою підставою для звільнення, розстрочення чи відстрочення від такої сплати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № 0940/2276/18 зроблено висновок, що суд може відстрочити (розстрочити) сплату судового збору, враховуючи майновий стан особи, що звертається до суду. Цей висновок Великої Палати Верховного Суду стосується і суб`єкта владних повноважень. При цьому, у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що звільнення юридичної особи від сплати судового збору за наявності майнового критерію, можливе виключно у випадку, якщо предметом позову у справі є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Для вирішення питання про відстрочення сплати судового збору необхідним є доведення особою, яка звертається із відповідним клопотанням, фінансової неможливості сплатити судовий збір. При цьому, оцінці також підлягають дії, вчинені скаржником задля сплати судового збору та причини, з яких такі дії не призвели до позитивного вирішення питання його сплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 квітня 2021 року у справі № 640/3393/19 зазначала, що особа, яка утримується за рахунок державного бюджету, має право в межах бюджетних асигнувань здійснити розподіл коштів з метою забезпечення сплати судового збору.

З огляду на наведене суд вважає, що заява скаржника про відстрочення сплати судового збору з наведених ним підстав задоволенню не підлягає, оскільки незадовільне матеріальне забезпечення суб`єкта владних повноважень, не є належною правовою підставою для цього в розумінні положень частини першої статті 8 Закону №3674-VІ.

За вказаних обставин та з урахуванням встановленого наведеними законодавчими приписами режиму правового регулювання питання відстрочення сплати судового збору, визначених законодавцем умов та підстав для цього, заявлене відповідачем клопотання задоволенню не підлягає.

Принагідно, суд зазначає, що сплата судового збору не може вважатись перешкодою в доступі до правосуддя, оскільки право на касаційний перегляд судових рішень кореспондується з обов`язком дотримуватися процесуального законодавства щодо порядку, строків і умов реалізації цього права. Такі процесуальні обов`язки для всіх учасників судового процесу є однаковими, що забезпечує принцип рівності сторін.

З матеріалів касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що позивач звернувся до суду у 2023 році судами було задоволено вимогу немайнового характеру.

Пунктом 3 частини другої статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року №3674-VI "Про судовий збір" (надалі - №3674-VI) у редакції, яка була чинна на час звернення позивача до суду, ставка судового збору за подання адміністративного позову немайнового характеру фізичною особою встановлена на рівні 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ставка судового збору за подання адміністративного позову майнового характеру фізичною особою встановлена на рівні 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до підпункту 3 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України №3674-VI ставка судового збору за подання до адміністративного суду касаційної скарги на рішення суду встановлена на рівні 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, але не більше 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2023 року становив 2684 грн 00 коп.

Частиною третьою статті 4 Закону України №3674-VI установлено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Таким чином, розмір судового збору за подання касаційної скарги у цій справі становить 1717,76 грн.

Згідно з частиною 2 статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України до касаційної скарги яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

За таких обставин, відповідно до правил статей 169, 332 Кодексу адміністративного судочинства України касаційна скарга підлягає залишенню без руху з наданням скаржнику строку для усунення недоліків, шляхом надання до суду уточненої касаційної скарги, в якій навести підстави касаційного оскарження із врахуванням зазначених в мотивувальній частині цієї ухвали вимог та надання документа про сплату судового збору в установленому законом розмірі.

Реквізити для сплати судового збору:

ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/22030102;

код отримувача ;

банк отримувача - Казначейство України (ЕАП)

номер рахунку отримувача (стандарт IBAN) - UA0026007;

код класифікації доходів бюджету: 22030102 "Судовий збір (Верховний Суд, 055)";

призначення платежу: "*;101; _____ (код ЄДРПОУ/реєстраційний номер облікової картки платника податків - фізичної особи або серія та номер паспорта громадянина України в установлених законом випадках); судовий збір, за позовом _____ (ПІБ/назва), Верховний Суд (Касаційний адміністративний суд)".

Керуючись статтями 329, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ :

1. Відмовити Міністерству Оборони України у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору.

2. Касаційну скаргу Міністерства Оборони України на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2024 року у справі №340/2197/23 - залишити без руху.

3. Надати скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали, шляхом надання до Суду:

- уточненої касаційної скарги, в якій обґрунтувати наявність передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України, підстав касаційного оскарження судових рішень;

- документу про сплату судового збору у встановленому законом розмірі.

4. Роз`яснити, що у разі невиконання вимог ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху в установлений судом строк, касаційну скаргу буде повернуто скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.В. Жук

М.В. Білак

Н.М. Мартинюк ,

Судді Верховного Суду