Справа № 140/7011/24
Суддя: Стецик Назар Васильович
Дата ухвалення: 2024-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року ЛуцькСправа № 140/7011/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

судді Стецика Н.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також - відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просив:

1) визнати дії ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, зняття з військового обліку та виключення з військового обліку від 08.05.2024 та щодо незняття ОСОБА_1 з військового обліку протиправними,

2) зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 розглянути заяву ОСОБА_1 про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, зняття з військового обліку та виключення з військового обліку від 08.05.2024 з урахуванням чинного законодавства діючого на дату подання заяви від 08.05.2024 року, з урахування діючих на дату подання заяви положень ст.37 ч.5 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», зняти ОСОБА_1 з військового обліку з виключенням з військового обліку.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 08.05.2024 він звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про зняття з військового обліку з виключенням з військового обліку. Підставою зняття з військового обліку є та обставина, що ОСОБА_1 є особою, яка має незняту судимість за тяжкий злочин передбачений ст.185 ч.2, 185 ч.3, 15 ч.3, 185 ч.3, 198 КК України. З огляду на положення частини 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», яка діяла на момент подання заяви, позивач стверджує, що він має гарантоване законом право для зняття з військового обліку з виключенням з військового обліку.

Вказує, що 26.06.2024 отримано відповідь від ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до якої його повідомлено, що для належного оформлення виключення з військового обліку необхідно особисто з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_3 з документами, що посвідчують особу (паспорт та ІПН) та військово-обліковим документом.

На переконання позивача наявні правові підстави для зняття його з військового обліку, тому просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 10.07.2024 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

У поданому до суду відзиву від 06.08.2024 №7698/1 на позовну заяву відповідач позовні вимоги заперечив та у їх задоволенні просив відмовити повністю. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що звернення позивача від 08.05.2024 було розглянуте керівництвом ІНФОРМАЦІЯ_3 у передбачені законодавством терміни про що ОСОБА_1 було письмово повідомлено. Зокрема, зазначено про необхідність особисто з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_3 на надати документи, які підтверджують можливість виключення з військового обліку.

Відповідач стверджує, що без особистої присутності військовозобов`язаного неможливо встановити та належним чином оформити виключення особи з військового обліку, адже виникає потреба уточнення актуальності документів, що підтверджують особу, актуальності військово-облікового документу, самих облікових даних.

На переконання відповідача незрозумілою видається мета звернення позивача: отримання відстрочки, зняття з військового обліку чи ж, власне, виключення з військового обліку, адже жодної конкретизації у вказаній заяві, з якою саме метою ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 не має.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті спору, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

Відповідно до вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.08.2012 у справі №0308/1659/2012 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 185 ч.2, 185 ч.3, 15 ч.3, 185 ч.3, 198 КК України та на підставі статті 70 КК України призначено остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком 3 (три) роки.

08.05.2024 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, зняття з військового обліку та виключення з військового обліку (а.с.7 зворот, 8).

21.05.2024 та 06.06.2024 представник позивача адвокат Лавренчук О.В. звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 із адвокатськими запитами щодо надання інформації про результати розгляду заяви ОСОБА_1 від 08.05.2024 (а.с.9-13).

Листом ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20.06.2024 за вих. №6417 (а.с.13 зворот) та від 11.06.2024 №6055 (а.с.14) представника позивача повідомлено, що відповідь на звернення ОСОБА_1 була надана в передбачені законом строки, а саме: листом відповідача від 06.06.2024 №5939 (а.с.14 зворот) позивача повідомлено, що для належного оформлення виключення з військового обліку ОСОБА_1 необхідно особисто з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_3 з документами, що посвідчують особу (паспорт та ІПН) та військово-обліковим документом.

Вважаючи такі дії відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Громадяни проходять військову службу відповідно до закону.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.92 №2232-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №2232-XII).

Так, Закон №2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно із частиною 3 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби, приписку до призовних дільниць, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу, проходження військової служби, виконання військового обов`язку в запасі, проходження служби у військовому резерві, дотримання правил військового обліку.

Статтею 2 Закону №2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина 1 статті 3 Закону №2232-XII).

Згідно із частиною 9 статті 1 Закону №2232-XII щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:

допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць;

призовники - особи, приписані до призовних дільниць;

військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;

військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;

резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №64/2022 (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX) у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався та триває до цього часу.

З метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань Законом України від 03.03.2022 №2105-IX затверджений Указ Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію».

Відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.93 №3543-XII (далі - Закон №3543-XII, у редакції чинні на момент виникнення спірних правовідносин) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно із частиною 5 статті 22 Закону №3543-XII призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

За приписами частин 7, 8 статті 1 Закону №2232-XII виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки затверджується Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154 затверджено Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до пункту 1 вказаного Положення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

За змістом положень пункту 9 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, зокрема, ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, ветеранів війни та військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам, розглядають звернення військовослужбовців, працівників та членів їх сімей, а також громадян з питань, що належать до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також ведуть прийом громадян, які звертаються із зазначених питань, видають необхідні довідки та інші документи.

У силу пункту 12 Положення №154 керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки має право, зокрема, видавати у межах своїх повноважень накази та розпорядження.

Підстави виключення з військового обліку військовозобов`язаних визначені частиною 6 статті 37 Закону №2232-XII

Відповідно до пункту 6 частини 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції чинній на момент звернення позивача із заявою до відповідача) виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.08.2012 у справі №0308/1659/2012 засуджений за ст. ст. 185 ч.2, 185 ч.3, 15 ч.3, 185 ч.3, 198 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі.

Редакція частини 3 статті 185 Кримінального кодексу України станом на час винесення вироку суду 13.08.2012 №0308/1659/2012 стосовно позивача передбачала призначення покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до шести років.

Відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України (у редакції, яка діяла на час винесення позивачу вироку) залежно від ступеня тяжкості злочини поділяються на злочини невеликої тяжкості, середньої тяжкості, тяжкі та особливо тяжкі. Злочином середньої тяжкості є злочин, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років. Тяжким злочином є злочин, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше двадцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше десяти років.

Таким чином, злочин, за вчинення якого було засуджено ОСОБА_1 , станом на час його вчинення та винесення вироку, визнавався тяжким, а тому, на момент подання позивачем заяви до ІНФОРМАЦІЯ_3 (08.05.2024) були наявні правові підстави для виключення позивача з військового обліку на підставі пункту 6 частини 6 статті 37 Закону №2232-XII.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 09.03.2023 в справі №600/2520/22-а (п.69).

Механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, органами військового управління (органами управління), військовими частинами (підрозділами) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, підприємствами, установами та організаціями, закладами освіти, закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності визначено Порядком організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1487 (далі - Порядок №1487 у редакції чинні на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 3 даного Порядку військовий облік ведеться з метою визначення наявних людських мобілізаційних ресурсів та їх накопичення для забезпечення повного та якісного укомплектування Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення особовим складом у мирний час та в особливий період.

Згідно пункту 20 Порядку №1487 (в редакції чинній на момент звернення позивача до відповідача) військовий облік ведеться на підставі даних паспорта громадянина України та військово-облікових документів. Військово-обліковими документами є: для призовників - посвідчення про приписку до призовної дільниці; для військовозобов`язаних - військовий квиток або тимчасове посвідчення військовозобов`язаного; для резервістів - військовий квиток.

Відповідно до пункту 29 Порядку №1487 у разі виключення призовників, військовозобов`язаних та резервістів з персонально-первинного військового обліку виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у картках первинного обліку ставляться відповідні відмітки.

Згідно з пунктом 81 Порядку №1487 взяття на військовий облік, зняття та виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, підрозділах Служби зовнішньої розвідки здійснюється за їх особистої присутності (крім випадків, визначених у пункті 15 цього Порядку). При цьому взяття на військовий облік, зняття або виключення з нього здійснюється за умови наявності паспорта громадянина України та військово-облікових документів, визначених у пункті 20 цього Порядку

З аналізу наведених норм чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, слід прийти висновку, що виключення з військового обліку військовозобов`язаного передбачало проставлення відповідної відмітки у військово-обліковому документі (військовому квитку або тимчасовому посвідченні військовозобов`язаного), для здійснення чого Порядком №1487 передбачена обов`язкова особиста присутність військовозобов`язаного у РТЦКСП.

Суд вважає, що звернення позивача до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою, до якої долучено відповідні документи не є «особистою присутністю військовозобов`язаного» в розумінні Порядку №1487.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не допущено протиправних дій при розгляді заяви ОСОБА_1 про виключення з військового обліку на підставі п.6 ч.6 ст.37 Закону №2232-ХІІ.

Відповідач, надаючи листом від 20.06.2024 №6417 відповідь на заяву ОСОБА_1 , не заперечував право останнього на виключення з військового обліку, а лише повідомляв про необхідність прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 з відповідним пакетом документів для подальшого вирішення питання щодо виключення його з військового обліку, що у повній мірі відповідає вимогам Порядку №1487.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9.12.1994, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Надавши оцінку усім доказам в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Зважаючи на висновок суду про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, а також ураховуючи положення ст. 139 КАС України, судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ).

Суддя Н. В. Стецик