Справа № 200/2711/24
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2024 року справа №200/2711/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року (головуючий суддя І інстанції Кониченко О.М.), складену у повному обсязі 05 червня 2024 року, про залишення позову без розгляду у справі № 200/2711/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати розрахунок компенсації втрати частини доходів від 11.09.2023 року стосовно щомісячної пенсії - 2616,58 гривень виплаченої 04.07.2023 у рахунок пенсії за кожний місяць в період з 01.04.2017 року по 30.06.2023 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів на суми пенсії за період з 01.04.2017 по 30.06.2023 виплачені 04.07.2023 року, окремо для кожного місяця, шляхом множення суми виплаченого доходу за відповідний місяць на індекс інфляції в період невиплати доходу, відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року позовну заяву залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, зазначено, що саме з моменту прийняття постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 04.03.2024, в якій зазначено, яким саме способом позивач має вирішувати порушення його права, слід рахувати перебіг 6-ти місячний строк на подання позовної заяви, а не з липня 2023 року, як помилково вказано судом першої інстанції.

Вважає, що строк звернення до суду із даним позовом не є пропущеним.

Позивач та представники сторін в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Представником позивача заявлялось клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, однак, в зв`язку з нестабільністю інтернет-з`єднання зі сторони представника її проведення є неможливим.

Колегія суддів, з урахуванням вимог ч.5 ст.195 та 311 КАС України вважає необхідним розглянути справу за даною апеляційною скаргою в порядку письмового провадження.

Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, однак листом суд першої інстанції повідомив, що справа в паперовому вигляді не формувалась. Також повідомлено, що всі документи експортовано в комп`ютерну програму «Діловодство спеціалізованого суду».

Відтак, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі «Електронний суд».

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частинами 1-3статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Слід наголосити на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття "дізнався" та "повинен був дізнатись".

Так, під поняттям "дізнався" необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

При цьому, особа має вчиняти активні дії з метою з`ясування обставин які виникли, шляхом подання відповідних заяв (звернень).

При цьому, особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації, рішень (наказів) які стали підставою для прийняття спірних рішень (наказів).

З аналізу як положень статті 122 КАС України, вбачається, що строк звернення до суду обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").

При цьому очікується, що заявник продемонструє уважне ставлення до дотримання процесуальних вимог національного законодавства, наприклад до строків для подання адміністративного позову (рішення Європейського суду з прав людини від 07.09.1999 у справі Йодко против Литви (Jodko v. Lithuania).

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що «вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави…» (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

У кожній справі суди мають перевірити наявність підстав для поновлення строку на оскарження, визнати їх виправданими, а також мотивувати свій висновок про наявність поважних причин для поновлення пропущеного процесуального строку. Сама лише вказівка на наявність поважних причин не є належним мотивуванням висновку про поновлення строку і є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У постанові від 29.09.2022 року у справі № 500/1912/22 Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Водночас колегія суддів зазначила, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Велика Палата Верховного Суду аналізуючи застосування правового інституту строків звернення до адміністративного суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 9901/405/19 виснувала, що закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин пропуску такого строку. Вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

У постанові від 13 лютого 2024 року у справі № 140/9165/23 Верховний Суд звернув увагу на те, що питання поновлення пропущених процесуальних строків вирішується судом в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Найпоширенішими підставами, за яких може бути поновлений пропущений строк звернення до суду, є, зокрема, форс-мажорні обставини або такі, що перебували поза контролем особи (аварії, катастрофи, природні явища) та інші об`єктивні причини, що не залежали від її волі (тяжка хвороба, неправомірні дії інших осіб тощо). Водночас, у випадку, коли позивачем не наведено обґрунтованих аргументів та переконливих доказів, які могли б свідчити про об`єктивну неможливість вчинення ним всіх необхідних і можливих дій щодо реалізації процесуальних прав у передбачені процесуальним законом строки, застосування судами передбачених законом наслідків пропущення строків звернення до суду, не є порушенням права особи на доступ до суду.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.

Дослідивши матеріали адміністративної справи № 200/10433/21, суд установив наступне.

26 червня 2023 року до суду надійшла заява позивача про встановлення судового контролю та визнання протиправними рішень, дій та бездіяльності, вчинених відповідачем на виконання рішення суду, обґрунтована тим, що ГУ ПФУ в Донецькій області в добровільному порядку не виконує рішення суду від 21 липня 2022 року у справі № 200/10433/21, зокрема, відповідач протиправно не здійснив нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів на несвоєчасно виплачену пенсію позивачу за період з 01 квітня 2016 року по момент фактичної виплати.

28 червня 2023 року ухвалою суду заяву позивача ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду задоволено, встановлено судовий контроль за виконанням рішення суду у справі та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подати до суду звіт про виконання рішення суду від 21 липня 2022 року в п`ятиденний строк з дня отримання цієї ухвали засобами електронного зв`язку; прийнято до розгляду заяву позивача про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених керівництвом суб`єкта владних повноваженьвідповідача на виконання рішення суду.

10 липня 2023 року ухвалою суду заяву позивача ОСОБА_1 про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання рішення суду залишено без задоволення та прийнято звіт Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2022 року в адміністративній справі № 200/10433/21.

Поряд із цим, ухвала суду не містить висновків щодо виплати компенсації втрати частини доходів на несвоєчасно виплачену пенсію позивачу за період з 01 квітня 2016 року по момент фактичної виплати.

При цьому, про висновки суду за наслідками розгляду заяви про встановлення судового контролю та визнання протиправними рішень, дій та бездіяльності, вчинених відповідачем на виконання рішення суду, представник позивача дізнався 12.07.2023 року о 15:04 год, отримавши копію ухвали засобами програмного забезпечення ЄСІТС «Електронний кабінет», що підтверджується даними КП «ДСС».

10 жовтня 2023 року Перший апеляційний адміністративний суд прийняв постанову, якою апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року у справі № 200/10433/21 залишив без задоволення, а ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року у справі № 200/10433/21 залишив без змін.

15 грудня 2023 року до суду надійшла заява представника позивача адвоката Меламеда В.Б. про встановлення судового контролю за виконанням рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2022 року у справі № 200/10433/21 в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів.

18 грудня 2023 року ухвалою суду встановлено судовий контроль за виконанням рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2022 року у справі № 200/10433/21 в частині нарахування компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подати суду звіт про виконання рішення суду в цій частині в десятиденний строк з дня отримання цієї ухвали засобами електронного зв`язку, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області в десятиденний строк з дня отримання цієї ухвали засобами електронного зв`язку надати суду докази нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати з розрахунком розміру такої компенсації, що був проведений пенсійним органом.

27 грудня 2023 року ухвалою суду прийнято звіт Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 25 грудня 2023 року про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2022 року в адміністративній справі № 200/10433/21 в частині нарахування компенсації втрати частини доходів та зазначено, що під час розгляду справи № 200/10433/21 суд не робив жодних висновків щодо порядку нарахування (обчислення) такої компенсації, а лише вказав на обов`язок пенсійного органу поновити позивачу виплату пенсії з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Перший апеляційний адміністративний суд постановою від 04.03.2024 року, підтвердив правильність висновків суду першої інстанції та залишив вищезазначену ухвалу суду без змін.

Поряд із цим, саме з першого дня наступного місяця після отримання заборгованості з виплати пенсії за попередні періоди особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів і з цього дня починається перебіг шестимісячного строку звернення з позовом до суду. Звернення до суду з позовом про нарахування і виплату компенсації втрати частини доходів після закінчення цього строку є підставою, передбаченою пунктом 8 частини першої статті 240, для залишення позовної заяви без розгляду.

При цьому, помилковість висновків представника позивача щодо вирішення питання про виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати у порядку, визначеному ст.ст. 382, 383 КАС України, була підтверджена у судовому порядку, проте це не змінює моменту, коли сторона позивача дізналась про імовірне порушення своїх прав.

Відтак, суд дійшов висновку, що зволікання з поданням адміністративного позову у цій справі спричинене власним помилковим тлумаченням позивачем висновків рішення суду у справі № 200/10433/21 та, у зв`язку із цим, непослідовними процесуальними діями сторони позивача, що у свою чергу не може бути розтлумачено як обставини, що перебували поза контролем особи (аварії, катастрофи, природні явища) та інші об`єктивні причини, що не залежали від її волі (тяжка хвороба, неправомірні дії інших осіб тощо).

Також слід урахувати, що про імовірне порушення свого права позивач дізнався у липні 2023 року, а із заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду щодо виплати компенсації втрати частини доходів через порушення строків їх виплати у справі № 200/10433/21 звернувся до суду у грудні 2023 року, тобто через 5 місяців, будь-яких доводів, що таке зволікання є виправданим представник позивача не навів.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо залишення позовних вимог без розгляду.

Суд апеляційної інстанції не вбачає порушень норм процесуального права в частині залишення позовних вимог без розгляду, з огляду на норми Кодексу адміністративного судочинства України, як і порушення права на доступ до правосуддя.

Згідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Приймаючи викладене до уваги суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та прийнято ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 311 316, 325, 328, 329, 379 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року у справі № 200/2711/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 серпня 2024 року

Судді А.В. Гайдар

І.В. Геращенко

Е.Г. Казначеєв