Справа № 420/3859/24
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2024-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3859/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2024 року Одеський окружний адміністративний суд

у складі головуючого судді - Завальнюка І.В.,

при секретарі - Гоменюк Р.О.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» від 24 січня 2023 року № 4/ОС «Про особовий склад» в частині звільнення старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , інспектора відділу режиму і безпеки, 24 січня 2023 року; поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора відділу режиму і безпеки державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» з 25 січня 2023 року; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді молодшого інспектора відділу режиму і безпеки державної установи «Херсонський слідчий ізолятор».

15.03.2024 до суду від Державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» надійшло клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду з підстав пропуску позивачем строку на звернення до суду із даними вимогами, зважаючи на те, що наказ від 24.01.2023 № 4/РС про звільнення позивача було спрямовано позивачу через месенджер «Телеграм» 01.02.2023 та месенджер «Вайбер» 25.10.2023, а позивач звернувся до суду із даним позовом 06.02.2024, тобто із суттєвим порушенням місячного строку (ч. 5 ст. 122 КАС України) на звернення до суду із даними вимогами.

Ухвалою суду від 30 липня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді - залишено без руху із наданням позивачеві десятиденного строку з дня отримання копії повного тексту ухвали для подання заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до адміністративного суду з даними вимогами.

У вказаній ухвалі зазначено, що ОСОБА_1 з 15 листопада 2011 року проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, яка неодноразово зазнавала реорганізаційних змін, а саме в державній установі «Херсонський слідчий ізолятор» на посаді інспектора відділу режиму і безпеки.Y

Наказом Міністерства юстиції України від 13 травня 2022 року № 1951/5, у зв`язку із тимчасовим знаходженням на непідконтрольній території України, зокрема, в державній установі «Херсонський слідчий ізолятор» оголошено простій з 14 травня 2022 року до закінчення воєнного стану в Україні.

Наказом Міністерства юстиції України від 06 липня 2022 року № 2829/5 припинено з 11 липня 2022 року простій оголошений відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 13 травня 2022 року № 1951/5, зокрема, в державній установі «Херсонський слідчий ізолятор».

Наказом державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» від 11 липня 2022 року № 44/ОС-пр, оголошено простій персоналу установи з 11 липня 2022 року до закінчення дії воєнного стану та дозволено працівникам установи до закінчення простою бути відсутніми на робочих місцях та не виконувати дистанційну роботу поза межами адміністративних будівель установи.

Наказом державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» від 24 січня 2023 року № 4/ОС «Про особовий склад» позивача 24 січня 2023 року звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України згідно із п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Зважаючи на безпідставність та неправомірність свого звільнення наказом державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» від 24.01.2023 № 4/ОС «Про особовий склад», порушення трудових гарантій позивача, останній звернувся до суду із даним позовом 06.02.2024, тобто через 1 рік та 13 днів після видання оспорюваного наказу.

Ухвалою судді від 09.02.2024 позовну заяву залишено без руху через невідповідність вимогам ст. ст. 122, 123 КАС України.

Зокрема, зважаючи на безпідставність та неправомірність свого звільнення наказом державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» від 24.01.2023 № 4/ОС «Про особовий склад», порушення трудових гарантій позивача, останній звернувся до суду із даним позовом 06.02.2024, тобто через 1 рік та 13 днів після видання оспорюваного наказу, а отже пропустив спеціальний місячний строк на звернення до суду із даними вимогами.

26 (засобами електронного зв`язку) та 28 (до канцелярії суду) лютого 2024 р. до суду від представника позивача надійшло клопотання (заява), в якому остання просила суд поновити ОСОБА_1 строк на звернення до суду із даними вимогами.

В обґрунтування заяви зазначено, що Наказом державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» від 24 січня 2023 року № 4/ОС «Про особовий склад» позивача 24 січня 2023 року звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України згідно із п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Про існування зазначеного наказу позивач дізнався лише з листа ДУ «Херсонський слідчий ізолятор» від 26.01.2024. Позивач не отримував попередження про звільнення від 21.10.2022, оскільки згідно наказу ДУ «Херсонський слідчий ізолятор» від 11.07.2023 йому було оголошено простій та весь цей проміжок часу він був відсутній на службі.

В той же час, наказ винесено 24.01.2023, тобто після де окупації м. Херсона, а отже ДУ «Херсонський слідчий ізолятор» мав реальну можливість спрямувати позивачу наказ про звільнення за місцем його реєстрації у м. Херсона або за місцем тимчасового перебування, або за контактними даними, вказаними у рапортах.

Однак вказаних заходів ДУ «Херсонський слідчий ізолятор» у день видання наказу про звільнення здійснено не було, що підтверджується листом від 26.01.2024.

На запит адвоката щодо надання матеріалів, підтверджуючих направлення позивачу наказу про звільнення ДУ «Херсонський слідчий ізолятор» надала копію конверта про направлення позивачу лише 26.09.2023, тобто через 9 місяців після звільнення, оскаржуваного наказу. Однак на вказаному конверті наявна відмітка про повернення поштового відправлення, так як адрес за вказаною адресою не проживає.

Отже до отримання листа від 26.01.2024 не було відомо про існування оскаржуваного наказу та відповідно про порушення своїх прав.

Таким чином, за повідомлених стороною позивача обставин, строк на звернення до суду із даними вимогами ОСОБА_1 не пропущений, так як останній звернувся до суду у відведений місячний строк з дня, коли дізнався про порушення своїх прав, а саме про своє звільнення наказом від 24.01.2023 № 4/ОС «Про особовий склад», у зв`язку із чим ухвалою судді від 01.03.2024 відкрито провадження по справі.

Поряд із тим, представник ДУ «Херсонський слідчий ізолятор» у клопотанні про залишення позову без розгляду зазначає, що Наказом державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» від 24.01.2023 року №4/ОС «Про особовий склад», звільнення старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , інспектора відділу режиму і безпеки звільнено 24.01.2023 року зі служби в Державній кримінально виконавчій службі України, відповідно до пункту 4 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію». Зазначений наказ про звільнення спрямований для ознайомлення ОСОБА_1 через месенджер Телеграм на особистий номер телефону позивача 01.02.2023 року.

25.10.2023 сектором по роботі з персоналом ДУ «ХСІ» було повторно спрямовано ОСОБА_1 витяг з наказу про звільнення на «Вайбер» за номером телефону, зазначеному в його особовій справі.

Поряд із тим, 22.09.2023 сектором по роботі з персоналом державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» через відділення АТ «Укрпошта» було надіслано ОСОБА_1 витяг з наказу про звільнення за місцем його реєстрації, зазначене в особовій справі. Даний лист повернуто установі 26.09.2023 року, з підстави відсутності адресата за вказаною адресою.

Крім того, в березні 2023 року за зверненням ОСОБА_1 на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1 було спрямовано службову характеристику для подальшого працевлаштування останнього та трудову книжку з відповідним записом про звільнення через відділення ТОВ «Нова Пошта» до м. Кривий Ріг, яка наразі перебуває у позивача на руках, копії квитанцій відправки зазначених листів не збереглись, але на підтвердження цього до суду надано копію рапорту начальника сектору по роботі з персоналом.

Крім того, підтвердженням обізнаності про проведення процедури скорочення штату державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» та сам факт отримання позивачем наказу про звільнення позивачки зі служби в установі є подання 28.02.2023 року ОСОБА_1 декларації при звільненні.

Так, відповідно до рапорту Уповноваженої особи з питань виявлення та запобігання корупції державної установи «Херсонський слідчий ізолятор», старшого лейтенанта внутрішньої служби Лідії ПСЮК від 05.03.2024, вбачається, що при перевірці та узагальненні інформації щодо подання співробітниками державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» щорічних декларацій за 2021-2022 роки, а також поданих колишніми співробітниками ДУ «ХСІ» декларацій при звільненні у відповідності до вимог наказу національного агентства з питань запобігання корупції від 20.08.2021 року № 539/21 «Про затвердження Порядку перевірки факту подання суб`єктами декларування декларацій відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» та повідомлення Національного агентства з питань запобігання корупції про випадки неподання чи несвоєчасного подання таких декларацій», було встановлено, що 28.02.2023 о 21:32 год. старшим лейтенантом внутрішньої служби ОСОБА_1 подано декларацію при звільненні, за визначений період з 01.01.2023 року по 24.01.2023 року.

В даній декларації ОСОБА_1 вказував період неохоплений раніше поданими ним деклараціями, а саме: 01.01.2023 - 24.01.2023 (дата звільнення) та доходи отримані в цей період - заробітну плату, джерело доходу: Юридична особа, зареєстрована в Україні, код в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: 08564707, Найменування: Державна установа «Херсонський слідчий ізолятор».

Допитана в якості свідка ОСОБА_2 , яка обіймає посаду начальника сектору по роботі з персоналом ДУ «ХСІ», вищезазначені обставини підтвердила, пояснивши, що увесь час ОСОБА_1 перебував на телефонному зв`язку. Так, у телефонній розмові ОСОБА_1 просив ОСОБА_2 посприяти у внесенні в його трудову книжку запису щодо його звільнення, з метою чого направив свою трудову книжку засобами кур`єрської доставки «Нова пошта». У свою чергу, ОСОБА_2 пішла на зустріч ОСОБА_1 , оскільки це йому було потрібно задля працевлаштування, та, отримавши засобами кур`єрської доставки трудову книжку позивача, внесла до неї запис щодо звільнення позивача згідно наказу державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» від 24 січня 2023 року № 4/ОС «Про особовий склад», після чого трудову книжку направила засобами кур`єрської служби доставки «Нова пошта» за адресою перебування позивача, яку останній вказав для цього, а також за ідентифікатором - номером мобільного телефону позивача. Також у березні позивач у телефонній розмові попросив ОСОБА_2 направити йому його характеристику, як колишнього працівника, яку просив спрямувати на електронну адресу.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_1 заперечував факти отримання засобами месенджері «Вайбер» та «Телеграм», а також засобами електронної пошти копії оскаржуваного наказу. Також позивач спочатку заперечував обставини направлення ним трудової книжки задля внесення в останню запису про звільнення, однак в подальшому все ж визнав, що бажав працевлаштуватися в СБУ, що й потребувало приведення трудової книжки у відповідність. Крім того, позивач пояснив, що подав 28.02.2023 о 21:32 год. декларацію при звільненні за визначений період з 01.01.2023 по 24.01.2023 взагалі випадково і подання ним такої декларації ніяк не пов`язано із фактом його обізнаності про звільнення з ДУ «ХСІ». Однак в подальшому позивач визнав, що подача декларації при звільненні потребувалася саме для мети подальшого працевлаштування в СБУ.

Вирішуючи порушене перед судом питання щодо залишення адміністративного позову без розгляду з підстав пропуску позивачем строку на звернення до суду із даними вимогами, суд виходив з наступного.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» («ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці»). В основі доктрини venire contra factum proprium - принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони.

Отже поведінка позивача в дійсності суперечить зазначеній доктрині, адже правова позиція у позові суперечить попередній поведінці, коли спочатку встановлене порушення визнається, а з часом це ж порушення заперечується.

У практиці вирішення спорів підлягає застосуванню доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці); в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться засада добросовісності як одна із складових верховенства права; під час вирішення деяких категорій публічно-правових спорів також слід виходити з того, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інших суб`єктів правовідносин; поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

В аспекті викладеного вище, суд критично оцінив заперечення сторони позивача, які стосуються фактів обізнаності позивача про існування спірного наказу державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» від 24 січня 2023 року № 4/ОС «Про особовий склад»:

- отриманння позивачем попередження про наступне вивільнення на електронну пошту;

- направлення позивачу на його електронну пошту в березні 2023 р. його службової характеристики із зазначенням дати звільнення та номеру наказу про звільнення, як колишньому співробітнику, для подальшого працевлаштування, та трудовох книжки із записом про звільнення через відділення ТОВ «Нова Пошта» до м. Кривий Ріг.

- отримання позивачем 25.10.2023 копії спірного наказу засобами мессенджеру «Вайбер»;

- отримання позивачем 01.02.2023 копії спірного наказу засобами мессенджеру «Телеграм»;

- подання 28.02.2023 позивачем декларації при звільнення за період з 01.01.2023 по 24.01.2023 (дата звільнення).

Суд зазначив, що у сукупності наведені вище обставини свідчать про безумовну обізнаність позивача про своє звільнення, не зважаючи на те, що належне документування вручення копії спірного наказу відбулося згідно листа ДУ «Херсонський слідчий ізолятор» від 26.01.2024. Дійсно, отримання копії наказу засобами месенджерів або електронною поштою в даному випадку могло б бути лише опосередкованим свідченням доведення до відмома позивача змісту наказу про звільнення, зважаючи на те, що таке інформування не передбачено.

Проте суд надав перевагу тому суттєвому факту, що позивачем свідомо та без примусу було подано декларацію при звільненні 28.02.2023 за період з 01.01.2023 по 24.01.2023 (дата звільнення). Початкові пояснення позивача про випадковість такої дії суд відхилив як беззмістовні та необгрунтовані.

Згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», якою передбачено, що особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а", "в"-"ґ" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом 30 календарних днів з дня припинення відповідної діяльності подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Така декларація подається за період, який не був охоплений деклараціями, раніше поданими суб`єктом декларування, та містить інформацію станом на останній день такого періоду, яким є останній день здійснення діяльності, яка передбачає обов`язок подання декларації, перебування на посаді, яка зумовлює здійснення такої діяльності.

Під раніше поданими деклараціями розуміються декларації, що були подані до Реєстру, крім декларації кандидата на посаду (абз. 1- 3 пп. 2 п. 2 розділу ІІ Порядку № 449/21).

Днем припинення діяльності є останній день виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або іншої діяльності, зазначеної у пп. «а», «в» - «ґ» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону, у тому числі перебування на посадах, зазначених у п. 1, пп. «а», «в» - «ґ» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону.

Відлік строку подання декларації при звільненні починається з 00 годин 00 хвилин дня, наступного за днем припинення діяльності.

Отже, особа яка припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подає декларацію «при звільненні» впродовж 30 календарних днів після звільнення. Дана декларація має бути за період, який не був охоплений деклараціями, які суб`єкт декларування подавав раніше, що в даному випадку і було здійснено позивачем.

Більш того, допитаний в якості свідка позивач в підготовчому судовому засіданні 30.07.2024 фактично визнав, що подання декларації «при звільненні» потребувалося задля подальшого працевлаштування в СБУ. Тому первинні пояснення позивача про те, що подання такої декларації відбулося випадково, суд оцінює критично та визнає таку поведінку позивача як суперечливу, спрямовану на утворення штучних та необгрунтованих підстав для надання перебігу строку позовної давності, який пропущений без поважних причин, ознак легальності.

При цьому, позивачем не наведено жодної підстави, яка б об`єктивно перешкоджала (утворювала обставини непереборної сили) йому звернутися до суду у строк із даними вимогами. Наведені ж стороною позивача аргументи проти обставин, що свідчать про обізнаність позивача щодо його звільнення спірним наказом, судом відхилені за викладених вище підстав.

З огляду на вищевикладене, викладений в ухвалі судді від 01.03.2024 про відкриття провадження у справі висновок суду про те, що за повідомлених стороною позивача обставин, строк на звернення до суду із даними вимогами ОСОБА_1 не пропущений, так як останній звернувся до суду у відведений місячний строк з дня, коли дізнався про порушення своїх прав, а саме про своє звільнення наказом від 24.01.2023 № 4/ОС «Про особовий склад» - був передчасним, і суд не знайшов інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Отже, на виконання ухвали суду від 30.07.2024 стороні позивача необхідно було подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням причин пропуску такого строку та наданням відповідних доказів.

13.08.2024 від представника позивача до суду на виконання ухвали від 30.07.2024 надійшло клопотання про поновлення строку на звернення до суду із даними вимогами, в обґрунтування якого покладено ідентичні пояснення, які були надані стороною позивача від час звернення до суду та яким вже була надана оцінка судом.

При цьому жодного контраргументу щодо виявленої судом безумовної обізнаності позивача про своє звільнення, яка підтверджена фактом подання 28.02.2023 о 21:32 год. старшим лейтенантом внутрішньої служби ОСОБА_1 декларації при звільненні, за визначений період з 01.01.2023 року по 24.01.2023 року, а також його покази у підготовчому судовому засіданні 30.07.2024 в якості свідка в цьому аспекті про те, що подача декларації при звільненні потребувалася саме для мети подальшого працевлаштування в СБУ, стороною позивача не наведено. Натомість стороною позивача взагалі проігноровано ці обставини та залишено без будь-яких пояснень та коментарів.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист визначеним законом шляхом.

За змістом частини третьої статті 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства, зокрема, є верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів регулюються КАС України.

Згідно із частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі № 380/2355/20 від 28 травня 2021 року.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України», заява №377/02).

Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain» («Перез де Рада Каванілес проти Іспанії»), заява №28090/95). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна Держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Osman v. the United Kingdom» («Осман проти Сполученого Королівства»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Kreuz v. Poland» («Круз проти Польщі»), заява №28249/95).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Відповідно до ч.3, 4 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Пунктом 8 частини 1 статті 240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Водночас суд не вбачає підстав для поновлення позивачу строку на звернення до суду із даними вимогами.

Так, правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження періоду, у межах якого фізична або юридична особа (суб`єкти приватного права), а також орган державної влади та місцевого самоврядування (суб`єкти публічного права) можуть звернутися до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права; у питаннях визначення строків одразу закладена певна суперечність між інтересами однієї сторони, яка наполягає на безумовному застосуванні процесуальних строків, та інтересами іншої сторони, яка вважає, що строк варто поновити (існує умовний конфлікт між принципом правової визначеності та принципом права на судовий захист (доступу до суду), обидва з яких є важливими елементами принципу верховенства права).

Встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого законом або судом проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) суб`єкта владних повноважень або судове рішення отримують додаткову легітимність (стабільність) та не передбачатимуть можливості перегляду (скасування), а правові наслідки їх прийняття (вчинення) не будуть відмінені.

Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, а також судового рішення.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності та об`єктивності, поведінки сторін, значимості справи та її впливу на суспільні відносини і національну безпеку, наявності фундаментальної судової помилки, а також непереборності обставин, що спричинили пропуск строку.

Водночас, жодних об`єктивних причин пропущення строку на звернення до суду позивачем у клопотанні не наведено.

Натомість позивач просить нівелювати взагалі інститут строку на звернення до суду з адміністративним позовом, надавши йому перевагу в такий спосіб.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Таке правозастосування не є порушенням права особи на доступ до правосуддя, а є дотриманням принципу «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує, в світлі якого і запроваджено обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками.

Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного:

1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Так, суд наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

До того ж, суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

При викладених вище обставинах, суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, адже сутність зазначеного інституту полягає в тому, що особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права була не в змозі зробити це внаслідок незалежних від неї обставин, зокрема, якщо цьому перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 123, 240 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання представника позивача про поновлення строку на звернення ОСОБА_1 з позовними вимогами до Державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді відмовити.

Клопотання представника Державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» про залишення адміністративного позову без розгляду - задовольнити.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді - залишити без розгляду.

Роз`яснити позивачу його право на повторне звернення до адміністративного суду в загальному порядку після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 20.08.2024.

Суддя І.В. Завальнюк