Справа № 160/12477/24
Суддя: Тарасенко І.М.
Дата ухвалення: 2024-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2024 року Справа№160/12477/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасенка І.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 . Просив суд: 1) визнати протиправною діяльність ВЧ НОМЕР_2 , щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 на підставі рапорту від 25.04.2024 року на підставі абз. 3 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»; 2) зобов`язати військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення щодо звільнення ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України на підставі рапорту від 25.04.2024 року на підставі абз. 3 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у порядку встановленому законодавством.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він звернувся до командира ВЧ НОМЕР_2 з рапортом про звільнення від 25 квітня 2024 року з військової служби згідно абз. 3 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», оскільки його мати потребує постійного стороннього догляду за особою, що підтвердив висновком ЛКК № 122. Проте даний рапорт не було погоджено, оскільки серед підтверджувальних документів відсутній медичний висновок медико-соціальної експертної комісії про потребу здійснення постійного догляду за особою та документів, що підтверджують відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Позивач вважає, що його права на звільнення з військової служби порушені, у зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, передано на розгляд Донецькому окружному адміністративному суду за підсудністю.

17 червня 2024 року відкрито провадження по справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що розглянувши рапорт ОСОБА_1 , командування військової частини НОМЕР_2 повідомило позивача про надання не повного та необхідного переліку документів, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби, визначеного підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України № 2232-ХІІ, а отже про неможливість реалізації даного рапорту.

Відповідно до абзацу 6 постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 року № 413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Тобто, відповідач вказує, що саме нормативно-правові приписи Постанови № 413 деталізують положення Закону України № 2232-XII, з огляду на специфіку регулювання спірних правовідносин в контексті співвідношення діяльності закладів охорони здоров`я та проходження такого особливого виду служби як військова (в т.ч. і під час військового стану).

Оскільки Закон встановлює загальні правові норми, якими передбачено перелік документів і органів, які можуть підтверджувати відповідні обставини, то у свою чергу, приписи постанови КМУ розмежовують повноваження таких органів в залежності від суб`єкта, якому надається відповідний висновок. Жодних суперечностей у викладеному правовому регулюванні не існує, позаяк воно не передбачає одночасної можливості різних суб`єктів підтверджувати ідентичні обставини.

Зміст наведеного правового регулювання свідчить на користь висновку, що стосовно осіб, які є старшими 18 років, відповідні обставини мають бути підтверджені медичним висновком, саме медико-соціальної експертної комісії.

Представник відповідача зазначив, що позивач висновку медико-соціальної експертної комісії, якою була б підтверджена необхідність постійного догляду за його матір`ю не надав, що свідчить про відсутність підстав для його звільнення з військової служби саме на підставі п. 2 «г» ч.4 ст. 26 Закону України № 2232.

Абзац 3 пп. 1 п. 11 Положення 1317 встановлює, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування. Таким чином, визначення потреби вказаних категорій осіб у постійному сторонньому нагляді визначає МСЕК.

Необхідність постійного стороннього догляду за хворими, що досягли повноліття, підтверджується виключно медико-соціальною експертною комісією. В той час, як лікарсько-консультативна комісія видає документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи.

Необхідність постійного стороннього догляду може бути встановлено за висновком лікарсько-консультативної комісії виключно стосовно хворої дитини або щодо особи з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу (наказ Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання» № 667 від 31.07.2013).

З урахуванням зазначеного, представник відповідача зазначив, що наданий позивачем висновок ЛКК КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №6» Дніпровської міської ради № 122 не може підтверджувати необхідності здійснення постійного догляду за хворою матір`ю позивача, оскільки стосовно підтвердження цього факту уповноваженим органом є інша установа.

Крім того, відповідачем зазначено, що звільнення стрільця 2-го стрілецького відділення 2-го стрілецького взводу 1-ї стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 солдата ОСОБА_1 з військової служби, відповідно до номенклатури посад та військового звання не відноситься до повноважень командира військової частини НОМЕР_2 , а є повноваженням командира військової частини НОМЕР_4 .

Військова частина НОМЕР_2 не приймає рішення про звільнення солдат з військової службі, а отже не може видати наказ про звільнення солдата ОСОБА_1 з військової служби.

Проте, у зв`язку із неподанням ОСОБА_1 до рапорту всіх належних правовстановлюючих документів (висновку медико-соціальної експертної комісії, доказів відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд), у військової частини НОМЕР_2 не виникло обов`язку на підготовку відповідного Подання на звільнення військовослужбовця.

Відповідач звертає увагу на тому, що у висновку КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №6» Дніпровської міської ради № 122 на який посилається позивач, зазначається лише про те, що його мати ОСОБА_2 за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду. Проте, у вказаному висновку ЛКК відсутні посилання на безтермінову необхідність постійного отримання сторонньої допомоги, що очевидно вказує на обмежену часову дію межами компетенції лікарсько-консультативної комісії з цього питання. Очевидним є те, що такий висновок наданий лікарями зроблений на час огляду ОСОБА_2 , тому не містить часових термінів, у той час як позивач ініціює остаточне звільнення з військової служби

Крім того відповідач зазначив, що наданий висновок про потребу в постійному сторонньому догляді є довільної форми.

Представник відповідача вказав, що правове обґрунтування відмови Позивачу в його звільненні з військової служби на підставі п. 2 «г» ч. 4 ст. 26 Закону № 2232 узгоджуються з правовою позицією Сьомого апеляційного адміністративного суду викладеної в постановах від 01.08.2023 року в справі № 240/5021/23, від 06.12.2023 року у справі № 600/4119/23 та П`ятого апеляційного адміністративного суду викладеної в постанові від 17.05.2023 року в справі № 420/16899/22.

Окрім того, відповідач підкреслив, що саме на наявності висновку МСЕК як належного медичного документу, який підтверджує необхідність стороннього догляду за хворими батьками, наголошує Верховний Суд у постанові від 15.11.2019 року у справі №п/811/1375/16.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, представник відповідача просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Розглянувши наявні заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянин України, що підтверджується паспортом № НОМЕР_5 , проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 з 28.12.2023 року, відповідно до наказу командира військової частини (по стройовій частині) від 03.06.2023 року № 371 на посаді стрільця 2-го стрілецького відділення 2-го стрілецького взводу 1-ї стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 .

27 квітня 2024 року ОСОБА_1 подав рапорт командиру військової частини НОМЕР_2 про звільнення з військової служби у запас відповідно підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ (у зв`язку з сімейними обставинами) у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, який за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду (вх. № 2040 від 27.04.2024 року).

До рапорту позивач додав копію свідоцтва про народження, копію військового квитка, копію паспорта та РНКПП, копію паспорта та РНКПП ОСОБА_3 (матері), висновок ЛКК КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 6» Дніпровської міської ради № 122, копію військового квитка ОСОБА_4 (брата).

Розглянувши рапорт ОСОБА_1 , командування військової частини НОМЕР_2 повідомило позивача листом № 1070 від 02 травня 2024 року, про надання не повного та необхідного переліку документів, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби, визначеного підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України № 2232-ХІІ, а отже про неможливість реалізації даного рапорту.

У зазначеному листі, позивачу було повідомлено про те, що: 1) висновок ЛКК Комунального некомерційного підприємства «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 6» Дніпровської міської ради № 122 долучений до рапорту про звільнення з військової служби, не може бути визнаний документом на підставі якого позивач підлягає звільненню з військової служби, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2023 року № 413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» необхідність здійснення постійного стороннього догляду за особою, що досягла повноліття, підтверджується відповідним медичним висновком МСЕК; 2) висновок ЛКК Комунального некомерційного підприємства «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 6» Дніпровської міської ади № 122 не відповідає первинній обліковій документації, визначеної наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 року № 407 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я», а виданий у довільній формі, тому не може вважатися медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; 3) до рапорту не надано доказів відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд (довідку про склад сім`ї та зареєстрованих осіб за адресою особи, яка потребує догляду, Акт обстеження житлово побутових умов сім`ї). не долучено документ, що підтверджує необхідність надання соціальної послуги (постійний догляд) саме військовослужбовцем (витяг з реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг (для надавачів соціальних послуг), форму якого встановлено додатком 7 Порядку формування ведення та доступу до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.2021 року № 99.

Зазначеним листом позивачу також було роз`яснено, що при наданні повного переліку документів, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, командуванням військової частини буде повторно розглянуто рапорт щодо звільнення з військової служби.

Отже, позивач вважаючи, що зазначеною відмовою порушені його права, звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулюються Законом України від 25.03.1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII)

Частинами 1, 2, 4 - 6 статті 2 Закону № 2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII і залежать від виду військової служби.

Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, передбачені частиною четвертою цієї статті.

При цьому, пунктом 1 визначені підстави для звільнення таких військовослужбовців під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану), а пунктом 2 - під час воєнного стану.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 року, затвердженим Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 року, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та триває до теперішнього часу.

В свою чергу, Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24.02.2022 року постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вважає, що має право на звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, що підтверджується відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Позивач зазначає, що його мати ОСОБА_2 за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду.

Так, згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах:

2) під час воєнного стану:

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

- у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

- у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

- у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

- військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

- військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

- один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

- військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Наполягаючи на необхідності здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, позивач вказує на те, що необхідність такого догляду підтверджена висновком ЛКК КНП Дніпровський Центр Первинної Медико-Санітарної Допомоги № 16 Дніпровської Міської Ради, виданий ОСОБА_2 .

З цього приводу суд зазначає, що такий висновок не може підтверджувати необхідність здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, оскільки підтверджувати такий факт уповноважений інший орган.

Так, відповідно до абзацу 6 постанови КМУ від 12.06.2013 року № 413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема:

- необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Зміст наведеного правового регулювання свідчить на користь висновку, що стосовно осіб, які є старшими 18 років, відповідні обставини мають бути підтверджені медичним висновком медико-соціальної експертної комісії (МСЕК).

Відповідно до Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації №080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі», затвердженої Наказом Міністерствам охорони здоров`я України від 09 березня 2021 року № 407 ця Інструкція визначає порядок видачі та заповнення форми первинної облікової документації № 080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі» (далі - Висновок). Висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги. Висновок надається особі або законному представнику особи, яка потребує надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі відповідно до Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року № 859.

Таким чином, означений Висновок ЛКК видається особі або законному представнику особи, яка потребує надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі для одержання компенсації фізичною особою, яка надає соціальні послуги з догляду на професійній основі.

Таким чином подані позивачем документи не є доказами того, що підтверджує обставини необхідності постійного стороннього догляду за хворою особою.

Як вже зазначав суд, належним документом на підтвердження обставин необхідності постійного стороннього догляду за ОСОБА_2 є Висновок МСЕК.

Враховуючи, що позивач висновку медико-соціальної експертної комісії до свого рапорту не надав, у військової частини відповідно не виникало обов`язку на підготовку відповідного подання.

Слід також зауважити, що надані позивачем документи не містять жодного посилання на безтермінову необхідність постійного отримання сторонньої допомоги.

Наведені висновки суду узгоджуються з правовою позицією Сьомого апеляційного адміністративного суду викладеної в постанові від 01.08.2023 року в справі 240/5021/23 та П`ятого апеляційного адміністративного суду викладеної в постанові від 17.05.2023 року в справі 420/16899/22 в аналогічних правовідносинах.

При цьому суд вважає помилковими доводи позивача про те, що у спірних правовідносинах підлягають застосуванню положення статті 26 Закону № 2232-XII, оскільки нормами вказаного Закону встановлено загальну правову норму, яка передбачає коло документів та перелік органів, які можуть підтверджувати відповідні обставини. У свою чергу, приписи Постанови № 713 розмежовуються повноваження таких органів в залежності від суб`єкта, якому надається відповідний висновок.

Таким чином, наданий позивачем документ не може бути визнаний документом, передбаченим чинним законодавством, на підставі якого позивач підлягає звільненню з військової служби.

При цьому, відповідач, розглянувши рапорт позивача про звільнення зі служби, не зобов`язаний приймати рішення про відмову у звільненні зі служби у формі наказу, однак зобов`язаний повідомити про прийняте рішення з належним обґрунтуванням підстав його прийняття.

Дослідивши положення п. 2.3.2 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, колегія суддів констатує, що вони містять виключний перелік наказів по особовому складу, які видаються керівником військової частини (установи) та не включать таку форму наказу, як наказ про відмову у звільненні зі служби.

Так, наявність відмови у задоволенні рапорту позивача була викладена у листі Військової частини НОМЕР_2 від 02.05.2024 року № 1070.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (ч. 1 ст. 143 КАС України). Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, суд не вирішує питання про понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору.

Керуючись ст. ст. 2-15, 19-20, 42-48, 72-77, 90, 139, 118, 159-165, 199, 205, 244-250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.М. Тарасенко