Справа № 460/20841/23
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2024-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/20841/23 пров. № А/857/11544/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року в справі №460/20841/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,-

суддя в 1-й інстанції ОСОБА_2 ,

час ухвалення рішення 22.04.2024 року,

місце ухвалення рішення м.Рівне,

дата складання повного тексту рішення 22.04.2024 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 » про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка виявилась у не звільненні з військової служби у зв`язку з перебуванням на утриманні трьох неповнолітніх дітей до 18 років, зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення зі служби за вищезазначеною підставою.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що Сімейний кодекс України не регулює спірні правовідносини. Зазначає скаржник, що батько ОСОБА_3 ОСОБА_4 , не утримує його до досягнення повноліття, при цьому такий позбавлений утримання позивачем, оскільки останній проходить військову службу та не може бути звільнений з підстави перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому висловив незгоду з її доводами, вважає оскаржуване рішення суду обґрунтованим та законним. Просить оскаржене позивачем рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , був призваний до Збройних Сил України під час воєнного стану у рамках загальної мобілізації на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24 лютого 2022 року та з 14.03.2022 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія-регулювальника 2 дорожньо-комендантського відділення 2 дорожньо-комендантського взводу 2 дорожньо-комендантської роти.

Так, 21.03.2023 позивачем було подано рапорт на звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через такі сімейні обставини - у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

До рапорту позивач додав: копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , копію паспорту ОСОБА_5 СТ408551, копію картки платника податків ОСОБА_5 , копію картки платника податків ОСОБА_1 , копію паспорту ОСОБА_1 МЮ336292, копію свідоцтва про народження дітей: ОСОБА_3 серія НОМЕР_3 , ОСОБА_6 серія НОМЕР_4 , ОСОБА_7 серія НОМЕР_5 , довідку про склад сім`ї Сосніівської селищної ради №65 від 24.01.2023, акт обстеження матеріально-побутових умов Соснівської селищної ради №3 від 24.01.2023, довідку Соснівської селищної ради №455 від 27.02.2023, довідку Березнівського відділу державної виконавчої служби №3761 від 27.02.2023, відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела доходів та утриманих податків №1701-23-00663 від 27.02.2023, копію свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_6 , копію виконавчого листа №2/2207/590/11, копії посвідчення членів багатодітних сімей: ОСОБА_5 та ОСОБА_1 НОМЕР_7 , ОСОБА_8 . ВХ020025, ОСОБА_3 . ВХ020026, ОСОБА_6 . ДБ518698, ОСОБА_7 . ДБ688498.

Поданий позивачем рапорт від 21.03.2023 був повернутий без реалізації 21.03.2023 (вих №317), адже згідно доданих до рапорту документів немає підстав вважати, що на утриманні ОСОБА_9 перебуває троє неповнолітніх дітей.

На запит адвоката ОСОБА_10 щодо надання інформації щодо звільнення з військової служби військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 листом від 25.04.2023 за №526 відповідач повідомив, що п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено вичерпний перелік при якому можливе звільнення військовослужбовців з військової служби під час воєнного стану. Підпункт «г» п.2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачає, що військовослужбовець звільняється з військової служби під час воєнного стану, якщо у нього перебуває на утриманні троє і більше дітей віком до 18 років. За результатами розгляду рапорту про звільнення з військової служби солдата ОСОБА_1 , в документах наданих військовослужбовцем не міститься достатніх підстав щодо звільнення за підпунктом «г» п.2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).

Частиною другою статті 2 Закону №2232-XII визначено, що проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Указом Президента України від 24.02.2022 за № 64/2022 «Про введення воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому воєнний стан було продовжено. На час розгляду справи воєнний стан триває.

Як зазначалось вище, позивач з 14.03.2022 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 .

При цьому, позивач висловив своє бажання не продовжувати проходження військової служби та подав рапорт про звільнення з військової служби, у зв`язку із наявністю в його сім`ї трьох неповнолітніх дітей.

Так, підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Законом України «Про внесення зміни до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо додаткової підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану» від 20.09.2022 №2599-ІХ, внесено зміни підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", відповідно до яких, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий час, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Отже, відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4статті 26 Закону № 2232-XII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема: перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Відтак визначальними для вирішення цього публічно-правового спору є перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Відповідно до свідоцтв про народження серії НОМЕР_5 та серії НОМЕР_4 батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є позивач - ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що на підтвердження вищезазначеної підстави для звільнення позивач також подав свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 , який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 (прізвище після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_5 ).

На час укладення шлюбу, у дружини позивача вже був малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком якого згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_8 , є ОСОБА_4 .

Колегія суддів зазначає про те, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч.1 ст. 180 СК України).

Частинами 1-3 статті 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

Отже, саме на ОСОБА_4 та ОСОБА_11 як батьків ОСОБА_3 , згідно чинного законодавства покладено обов`язок утримувати свою дитину. Перебування дитини на утриманні одночасно у батька та вітчима Сімейним кодексом України не передбачено.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано судам першої та апеляційної інстанцій рішення суду, згідно якого ОСОБА_4 звільнено від обов`язку утримувати свою дитину.

Апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про нездійснення ОСОБА_4 обов`язків щодо утримання свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , оскільки такі не підтверджені документально, зокрема відсутні відомості про наявність заборгованості зі сплати аліментів на утримання такого. Докази про його смерть, позбавлення батьківських прав, визнання померлим тощо, позивачем також не надані.

При цьому, згідно з ч.1 ст. 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч.1 ст. 268 СК України).

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, колегія суддів апеляційного суду підтримує висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_12 , має право на участь у вихованні цієї дитини (за умови проживання однією сім`єю). При цьому обов`язок щодо її утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останньої немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 14 грудня 2023 року в справі № 160/11228/23 в якій суд касаційної інстанції висловився з питання застосування підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у подібних правовідносинах.

Враховуючи, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , має принаймні матір, обов`язок щодо його утримання не може бути покладено на його вітчима.

Оскільки судовим розглядом встановлено, що позивач до рапорту про звільнення з військової служби не додав доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 не має діда, бабу, повнолітніх братів та сестер, здатних його утримувати або наявності у матері такого поважних причин, з яких вона не може надавати йому належного утримання, апеляційний суд резюмує, що у спірних правовідносинах позивач, звертаючись до відповідача з вказаним рапортом, не надав належних доказів наявності правових підстав застосування до нього підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Отже на переконання колегії суддів, ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що він є опікуном чи усиновителем неповнолітнього ОСОБА_3 та має законодавчо встановлені обов`язки щодо нього, в тому числі обов`язок по його утриманню, тому підстави вважати, що на його утриманні перебуває троє дітей віком до 18 років, відсутні.

Надана позивачем довідка органу місцевого самоврядування не спростовує вищезазначених висновків та не посвідчує фактів, з якими ч. 1 ст. 268 СК України пов`язує виникнення у позивача обов`язку утримувати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене вище, апеляційну ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року в справі №460/20841/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 21 серпня 2024 року.