Справа № 160/33051/23
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2024-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 серпня 2024 року м. Дніпросправа № 160/33051/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року в адміністративній справі №160/33051/23 (головуючий суддя першої інстанції - Захарчук-Борисенко Н.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 14.12.2023 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив зобов`язати відповідача здійснити перерахунок єдиного соціального внеску, враховуючи періоди подвійного оподаткування, та скасувати надмірно нараховану суму єдиного соціального внеску в розмірі 31821,68 грн..

В обґрунтування адміністративного позову позивач посилається на протиправність та необґрунтованість оскаржуваного рішення з огляду на те, що спірною вимогою відповідач вимагав від позивача сплатити єдиний внесок у загальному розмірі 37788,74 грн. При цьому, відповідач не взяв до уваги той факт, що позивач господарську діяльність як фізична особа-підприємець не веде, а єдиний внесок за нього сплачує роботодавець. Крім того зазначив, що сума наявного у нього боргу єдиного соціального внеску складає 5967,06 грн., а не 37788,74 грн. як помилково визначив податковий орган.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано податкову вимогу №Ф-9596-53У від 25.02.2021 року в частині суми 31821,68 грн..

Зобов`язано Головне управління ДПС у Дніпропетровській області привести у відповідність інтегровану картку платника ОСОБА_1 шляхом виключення відомостей щодо нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 31821,68 грн..

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є не обґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини у справі, оскільки запис про державну реєстрацію фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 в єдиному державному реєстрі датується 01.07.2000 року, що фактично свідчить про обов`язок сплати єдиного соціального внеску за весь період, а який була нарахована недоїмка з моменту його реєстрації фізичною особою-підприємцем. Вказана інформація підтверджується Індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5, який додано позивачем до позовної заяви.

Позивач подав відзив на скаргу, в якому просив вимоги скарги залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

У період з 13.08.2024 року по 20.08.2024 року суддя-член колегії Чабаненко С.В. перебувала на лікарняному.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

22.06.2023 року позивач звернувся до ГУ ДПС у Дніпропетровській області з заявою щодо його заборгованості по ЄСВ за період з 01.01.2017 року по 13.09.2021 року.

Листом №45077/6/04-36-24-14 від 23.06.2023 року відповідач повідомив позивача, що згідно даних інформаційної системи ДПС України ОСОБА_1 з 16.11.2015 року перебуває за основним місцем обліку ГУ ДПС, Новомосковська ДПІ, (м. Новомосковськ), як ФОП на загальній системі оподаткування та 16.11.2021 року припинено державну реєстрацію підприємницької діяльності ФОП. Станом на 22.06.2023 року в ІКП за технологічним кодом класифікації 71040000 по ФОП ОСОБА_1 обліковується заборгованість з єдиного внеску 37788,74 грн., яка виникла в результаті автоматичних нарахувань з єдиного внеску.

Не погоджуючись із нарахованою сумою заборгованості по ЄСВ, позивач звернувся до з даним позовом.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (далі по тексту - Закон №2464, в редакції на момент спірних правовідносин).

Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (п.2 частини першої статті 1 Закону №2464).

Відповідно до п.4 частини першої статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є, крім іншого, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно п.п. 1, 4 частини другої статті 6 Закону №2464 платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску; подавати звітність, у тому числі про основне місце роботи працівника, про нарахування єдиного внеску в розмірах, визначених відповідно до цього Закону, у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку) до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки та порядку, встановлені Податковим кодексом України.

Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону №2464 обов`язки платників єдиного внеску виникають: у осіб, зазначених в абзацах другому, третьому, п`ятому та сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - з дня їх державної реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців».

За змістом п.2 частини першої статті 7 Закону №2464 єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (абзац 2 п. 2 частини першої статті 7 Закону №2464 в редакції станом на 01.01.2017 року).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 року № 2148-VІІ внесено зміни до абзацу 2 п.2 частини першої статті 7 Закону №2464, а саме: слова «році» та «року» замінено відповідно словами «кварталі» та «кварталу».

Після внесених змін норма викладена в такій редакції: «У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску».

Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону №2464 змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб - підприємців з 01.01.2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Предметом спору у цій справі є оцінка правомірності вимоги з огляду на наявність у позивача як фізичної особи-підприємця обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі, якщо протягом 2017-2020 років він був найманим працівником та його роботодавець сплачував за нього ЄСВ у сумі, що не була меншою за мінімальний розмір.

Разом з тим, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464 в редакції на момент виникнення спірних правовідносин врегульовано не було.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464 щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.11.2019 року у справі №160/3114/19 та в подальшому підтримана у постановах від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19 та від 23.01.2020 року у справа №480/4656/18, від 04.11.2021 року у справі №140/3209/19 від 18.02.2022 року у справі №420/4911/20.

Відповідно до матеріалів справи заборгованість з несплати єдиного внеску нараховано позивачу:

- за 2017 рік - 8448,00 грн. по строку сплати 19.04.2018 року;

- за 1 квартал 2018 року 2457,18 грн. по строку сплати 19.04.2018 року;

- за 2 квартал 2018 року 2457,18 грн. по строку сплати 19.07.2018 року;

- за 3 квартал 2018 року 2457,18 грн. по строку сплати 19.10.2018 року;

- за 4 квартал 2018 року 2457,18 грн. по строку сплати 21.01.2019 року;

- за 1 квартал 2019 року 2754,18 грн. по строку сплати 19.04.2019 року;

- за 2 квартал 2019 року 2754,18 грн. по строку сплати 19.07.2019 року;

- за 3 квартал 2019 року 2754,18 грн. по строку сплати 19.10.2019 року;

- за 4 квартал 2019 року 2754,18 грн. по строку сплати 20.01.2020 року;

- за 1 квартал 2020 року 2078,12 грн. по строку сплати 21.04.2020 року;

- за 2 квартал 2020 року 1039,06 грн. по строку сплати 20.07.2020 року;

- за 3 квартал 2020 року 3178,12 грн. по строку сплати 20.07.2020 року;

- за жовтень-листопад 2020 року 2200,00 грн. по строку сплати 19.01.2021 року.

Індивідуальними відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про застраховану особу ОСОБА_1 (довідка за формою ОК-5) підтверджується, що за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, сплачували страхувальники:

- березень-квітень 2017 року Приватне акціонерне товариство «НІКОПОЛЬСЬКИЙ ХЛІБОКОМБІНАТ» (00381381);

- жовтень-грудень 2017 року, січень-грудень 2018 року, січень-грудень 2019 року, січень-травень 2020 року, ТОВ «Європа-Дніпро» (40182651);

- липень-вересень 2020 року ОСОБА_2 );

- вересень-грудень 2020 року ТОВ «МАТРОЛЮКС» (33248760).

Вказані обставини відповідачем в апеляційній скарзі не спростовано.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду у суді апеляційної інстанції, сплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача досягнута за рахунок його сплати роботодавцем.

Також відповідач не підтвердив та не надав належних доказів, здійснення позивачем підприємницької діяльності та отримання ним доходу у вказаний вище період, за який йому проведено нарахування суми боргу.

Враховуючи викладене, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464 позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у вказані вище періоди єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, про протиправність дій відповідача щодо нарахування позивачу заборгованості по сплаті єдиного внеску за березень-квітень 2017 року, жовтень-грудень 2017 року, січень-грудень 2018 року, січень-грудень 2019 року, січень-травень 2020 року, липень-вересень 2020 року, вересень-грудень 2020 року, оскільки страхові внески сплачувались за позивача його роботодавцями, що підтверджене Індивідуальними відомостями про застраховану особи Форми ОК-5.

Разом з тим, позивач визнав наявність у нього заборгованості по ЄСВ у період січень-лютий 2017 року, травень-вересень 2017 року (мінімальний страховий внесок у 2017 році 704 грн) та червень 2020 року (мінімальний страховий внесок у червні 2019 року - 1039,06 грн).

Крім того, позивач не був працевлаштований у січні, лютому, травні-вересні 2017 року та червні 2020 року, та не здійснював підприємницьку діяльність як ФОП. У відповідності з вищенаведеними нормами законодавства позивач мав у зазначені періоди сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску.

Відповідно до правової позиції Верховного суду визначено, що скерування податкової вимоги не свідчить про вжиття контролюючим органом заходів, спрямованих на погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу. Такі дії податкових органів призводять лише до формування та документального визначення податкового боргу. При цьому вони об`єктивно передують процесу погашення податкових зобов`язань або стягненню податкового боргу (постанови Верховного Суду від 12.08.2021 року у справі №804/3642/16, від 14.07.2021 року у справі №815/2362/17, від 21.09.2018 року у справі №808/3046/16).

У постанові від 27.10.2022 року у справі №240/9395/20 Верховний Суд зазначив, що аналіз норм підпунктів 14.1.153, 14.1.175 пункту 14.1 статті 14, пункту 59.3 статті 59, пункту 95.2 статті 95 ПК України дають підстави для висновку, що за своєю юридичною природою та призначенням податкова вимога має на меті інформування платника податків про суму узгодженого грошового зобов`язання, яке не було ним сплачено у встановлений строк, та непогашеної пені, а також про обов`язок їх погасити, факт виникнення податкової застави та можливі негативні наслідки непогашення податкового боргу у встановлений пунктом 95.2 статті 95 ПК України строк у вигляді вжиття контролюючим органом примусових заходів з його погашення, передбачених главою 9 Розділу ІІ ПК України.

Верховний Суд зазначив також, що виникнення податкового боргу чи податкової застави не пов`язано із фактом формування або направлення (вручення) податкової вимоги. Цей документ лише формалізує стан, який вже існує в силу Закону.

Тобто, зазначеною вимогою контролюючий орган інформує платника про наявність у нього податкового боргу та необхідність його сплати.

Апеляційним судом та судом першої інстанції встановлено, що відповідачем була направлена вимога №Ф-9596-53У від 25.02.2021 року до органу ДВС. У матеріалах справи також наявна постанова державного виконавця Новомосковського ВДВС у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 05.06.2023 року у межах ВП №71142526 при примусовому виконанні вимоги №Ф-9596-53У, виданої 25.02.2021 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, застосовуючи частину 2 статті 9 КАС України, обгрунтовано визнав протиправною та скасував податкову вимогу №Ф-9596-53У від 25.02.2021 року в частині суми 31821,68 грн..

Відповідно до частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Таким чином, з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та з метою дотримання судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність зобов`язання ГУ ДПС у Дніпропетровській області привести у відповідність інтегровану картку платника ОСОБА_1 шляхом виключення відомостей щодо нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 31821,68 грн.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року в адміністративній справі №160/33051/23 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року в адміністративній справі №160/33051/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко