Справа № 240/5266/24
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
20 серпня 2024 року м. Житомир справа № 240/5266/24
категорія 112010102
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,
У березні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить визнати протиправною бездіяльність Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України (далі відповідач 1, Департамент) щодо не підготовки та не направленні до Міністерства юстиції України висновку щодо призначення одноразової грошової допомоги у відповідності до Умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499 (далі Постанова №449) у зв`язку із встановленням 2-ї групи інвалідності та зобов`язати підготувати і направити висновок про призначення такої допомоги, а також визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України (далі відповідач 2, МЮ України) по не розгляду заяви про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, та зобов`язати розглянути таку заяву та визнати протиправними дії щодо повернення матеріалів про призначення одноразової грошової допомоги на доопрацювання та зобов`язати вчинити дії щодо виділення коштів Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України для виплати одноразової грошової допомоги.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Постанови №499. Однак усупереч вимогам закону відповідачі перешкоджають йому у отриманні такої допомоги.
Ухвалою суду від 22 березня 2024 року позов прийнято до провадження, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачам строк для подання відзиву на позов.
15 квітня 2024 року до суду надійшли відзиви на позов, у яких відповідачі просять у його задоволенні відмовити. Зазначають, що позивач не відноситься до осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 97 Закону України «Про Національну поліцію». Наголошують, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ, як наслідок належним відповідачем має бути Міністерство внутрішніх справ України, а тому позовні вимоги до них є нікчемними.
Ухвалами суду від 16 квітня 2024 року призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом осіб, які беруть участь у справі на 23 квітня 2024 року та від 19 квітня 2024 року клопотання Департаменту про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено, вирішено провести судове засідання 23 квітня 2024 року о 15:30 в режимі відеоконференції в підсистемі відеоконференцзв`язку.

23 квітня 2024 року до суду надійшли заяви позивача про надання копій процесуальних документів, про зміну та збільшення розміру позовних вимог, про надання часу і терміну для складання додаткової позовної заяви про зміну та збільшення розміру позовних вимог, про зупинення провадження по справі, відкладення розгляду справи та перенесення судового засідання по розгляду справи на інший період.

У судове засідання 23 квітня 2024 року позивач не з`явився, представники відповідачів у судове засідання з`явилися.

Ухвалою суду від 23 квітня 2024 року заяви ОСОБА_1 задоволено частково, надано ОСОБА_1 додатковий час для реалізації прав, закріплених у частини 1 статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме 10 (десять) календарних днів з дня отримання копії зазначеної ухвали та зупинено провадження у справі до дати отримання заяви від ОСОБА_1 на реалізацію прав, закріплених у частини 1 статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України.

На реалізацію прав, закріплених у частині 1 статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач подав уточнену позовну заяву, у якій просить:

1) визнати протиправною бездіяльність Департаменту щодо не підготовки та не направлення до Міністерства юстиції України висновку про призначення одноразової грошової допомоги у відповідності до Умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850 (далі Постанова №850) у зв`язку із встановленням 2-ї групи інвалідності;

2) визнати протиправною бездіяльність Департаменту щодо неприйняття рішення про призначення виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до вимог пункту 3 Розділу ІV Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 11 січня 2016 року №4;

3) визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Департаменту з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги, яке прийнято у формі Протоколу №1-24 від 22 січня 2024 року про скасування пункту Протоколу №24-23 від 13 жовтня 2023 року в частині призначення одноразової грошової допомоги, в якому значено про неможливість виплати одноразової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності зі спливом 2-х років після первинного огляду МСЕК;

4) зобов`язати Департамент видати наказ про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності на підставі Висновку, затвердженого 13 жовтня 2023 року.

5) зобов`язати Департамент повторно розглянути заяву від 24 січня 2024 року про призначення та виплату одноразової грошової допомоги;

6) зобов`язати Департамент підготувати та направити до МЮ України висновок про призначення одноразової грошової допомоги та прийняти рішення про її виплату;

7) зобов`язати Департамент прийняти рішення про призначення виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до вимог пункту 3 Розділу ІV Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 11 січня 2016 року №4;

8) визнати протиправною бездіяльність МЮ України, яке не розглянуло заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги;

9) зобов`язати розглянути таку заяву відповідно до Порядку №850;

10) визнати протиправними дії МО України щодо повернення матеріалів про призначення одноразової грошової допомоги на доопрацювання;

11) зобов`язати МЮ України вчинити дії, відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 11 січня 2016 року №4 щодо виділення коштів Департаменту для виплати одноразової грошової допомоги.

У зв`язку з поданням уточненої позовної заяви суд ухвалою від 20 травня 2024 року поновив провадження у справі.

20 травня 2024 року судом постановлено ухвалу про залишення уточненої позовної заяви ОСОБА_1 без руху на підставі частини 13 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України.

06 червня 2024 року до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, у якій ОСОБА_1 просить:

1) визнати протиправною бездіяльність Департаменту щодо не підготовки та не направлення до Міністерства юстиції України висновку про призначення одноразової грошової допомоги як по раніше поданій заяві, так і по поновленій заяві від 24 січня 2024 року, у відповідності до Умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності, затверджених Постанова №850 у зв`язку із встановленням 2-ї групи інвалідності;

2) визнати протиправною бездіяльність Департаменту щодо неприйняття рішення про призначення виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до вимог пункту 3 Розділу ІV Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 11 січня 2016 року №4;

3) визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Департаменту з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги, яке прийнято у формі Протоколу №1-24 від 22 січня 2024 року про скасування пункту Протоколу №24-23 від 13 жовтня 2023 року в частині призначення одноразової грошової допомоги, в якому значено про неможливість виплати одноразової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності зі спливом 2-х років після первинного огляду МСЕК;

4) зобов`язати Департамент прийняти рішення та видати наказ про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності на підставі Висновку, затвердженого 13 жовтня 2023 року.

5) зобов`язати Департамент повторно розглянути заяву від 24 квітня 2024 року про призначення та виплату одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 грудня 2019 року, передбаченої пунктом 3 частини 1 статті 977, підпунктом «в» пункту 3 частини 1 статті 99 Закону України «Про Національну поліцію»;

6) зобов`язати Департамент підготувати та направити до МЮ України висновок про призначення одноразової грошової допомоги та прийняти рішення про її виплату відповідно до вимог пункту 3 Розділу ІV Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 11 січня 2016 року №4;

7) зобов`язати Департамент прийняти рішення та видати наказ про призначення виплати одноразової грошової допомоги як по раніше поданій заяві, так і по поновленій заяві від 24 січня 2024 року, відповідно до вимог пункту 3 Розділу ІV Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 11 січня 2016 року №4;

8) визнати протиправною бездіяльність МЮ України, яке не розглянуло заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, як по раніше поданій заяві, так і по поновленій заяві від 24 січня 2024 року;

9) визнати протиправними дії МО України щодо повернення матеріалів про призначення одноразової грошової допомоги на доопрацювання;

10) зобов`язати МЮ України вчинити дії, відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 11 січня 2016 року №4 щодо виділення коштів Департаменту для виплати одноразової грошової допомоги.

Ухвалою суду від 10 червня 2024 року продовжено розгляд справи, призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом осіб, які беруть участь у справі на 25 червня 2024 року та зобов`язано Департамент надати суду до 24 червня 2024 року, з доказами направлення іншій стороні, належним чином завірену копію заяви ОСОБА_1 від 24 квітня 2024 року (зареєстрована 03 травня 2024 року №Г-2646/3.2/11.-24), всі заяви ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги та рішення за результатами розгляду таких заяви.

17 червня 2024 року позивач подав клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів.

19 червня 2024 року до суду надійшов відзив МЮ України на уточнену позовну заяву.

25 червня 2024 року до суду надійшли відзив Департаменту на уточнену позовну заяву витребувані докази та витребувані судом документи та відповідь на такий відзив позивача.

Суд установив, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ та відповідно до витягу з наказу начальника Управління МВС України в Житомирській області №94 о/с від 01 вересня 1997 року згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнений із органів внутрішніх справ у запас збройних сил по статті 64 пункту «б» (через хворобу) з посади майстра цеху установи ЯЮ 309/70 з 03 вересня 1997 року.

Згідно свідоцтва про хворобу від 20 серпня 1997 року № 276/130, захворювання та травма ОСОБА_1 , внаслідок якого йому встановлена група інвалідності, пов`язана з проходженням служби в органах внутрішніх справ та виконанням службових обов`язків.

11 вересня 2000 року Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» провело виплату ОСОБА_1 страхового відшкодування з обов`язкового особистого страхування працівників Міністерства внутрішніх справ України в розмірі 1850,00 грн.

За результатами повторного огляду ОСОБА_1 , відповідно до Виписки із акта огляду МСЕК від 22 липня 2005 року серія ЖИА № 032765, було встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Відповідно до Виписки із акта огляду МСЕК від 17 серпня 2006 року серія ЖИА № 042390 за результатами повторного огляду ОСОБА_1 було встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку з травмою, пов`язаною з виконанням службових обов`язків.

У подальшому, за результатами повторного огляду ОСОБА_1 було встановлено ІІ групу інвалідності безстроково у зв`язку з травмою, пов`язаною з виконанням службових обов`язків, про що видана Довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 01 квітня 2010 року серія ЖИА № 132862.

20 вересня 2023 року позивач звернувся до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України із заявою про призначення та виплату одноразової грошової допомоги.

Згідно протоколу №24-23 від 13 жовтня 2023 року засідання комісії Департаменту з питань виконання кримінальних покарань з розгляду питань щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України прийнято рішення відповідно до пункту 3.2 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850, ОСОБА_1 має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням 2-ї групи інвалідності, пов`язаної з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Призначена одноразова грошова допомога складає 176800,00 грн (884*200=176800,00).

Раніше виплачена сума (страхова виплата, одноразова допомога) 1850,00 грн.

Сума одноразової допомоги до виплати (Сто сімдесят чотири тисячі дев`ятсот п`ятдесят грн 00 коп.) 174950,00 грн.

Департамент листом від 18 жовтня 2023 року №ДЕП-1062//9/1/15-23 звернувся до Міністерства юстиції України з потребою виділення коштів для виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності.

Міністерством юстиції України було розглянуто зазначений лист та надані Департаментом матеріали та листом від 11 січня 2024 року №6118//16.3.2 повернуто пакет документів для призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 на доопрацювання (зокрема проведення у відповідність до чинного законодавства рішення комісії).

На підставі листа Міністерства юстиції України від 11 січня 2024 року №6118//16.3.2 про розгляд матеріалів ОСОБА_1 стосовно виплати одноразової грошової допомоги у разі встановлення медико-соціальною експертної комісією групи інвалідності протоколом №1-24 від 22 січня 2024 року засідання комісії Департаменту з питань виконання кримінальних покарань з розгляду питань щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України скасовано пункт протоколу №24-23 від 13 жовтня 2023 року в частині призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення, інвалідності або втрати професійної працездатності осіб рядового та начальницького складу пенсіонеру, в сумі 176800,00 гривень

Листом Департаменту від 24 січня 2024 року № 403//9/1/23-24 позивача проінформовано про рішення Міністерства юстиції України щодо виділення асигнувань для виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням медико-соціальною експертною комісією групи інвалідності і відсотка втрати професійної працездатності. Разом з тим, зазначено, що ОСОБА_1 не є пенсіонером Департаменту з питань виконання кримінальних покарань та рекомендовано звернутися за належністю до відповідних органів Міністерства внутрішніх справ України з яких він був звільнений та повернуто матеріали на його адресу.

Уважаючи своє право на отримання одноразової грошової допомоги порушеним, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду.

У судове засідання 25 червня 2024 року прибули позивач та представник МЮ. Представник Департаменту в судове засідання не прибула, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з госпіталізацією.

За результатами вивчення доданих до зазначеного клопотання документів, суд ухвалою, яка внесена до протоколу судового засідання, відмовив у задоволенні клопотання з огляду на те, що госпіталізація є плановою і представник відповідача-1 повинна та могла знати про неї під час оголошення перерви у минулому судовому засіданні, однак не повідомила про це суд.

Ухвалою від 25 червня 2024 року суд зобов`язав Департамент надати до 25 липня 2024 року документальне підтвердження належності посади, на якій працював позивач під час проходження служби, до посад Міністерства внутрішніх справ України або Державної кримінально-виконавчої служби, продовжив строк розгляду справи на більш тривалий, розумний строк та оголосив перерву до 30 липня 2024 року.

25 липня 2024 року до суду надійшли численні клопотання позивача про витребування доказів, за результатами розгляду яких ухвалою, внесеною до протоколу судового засідання 30 липня 2024 року, суд відмовив у їх задоволенні.

29 липня 2024 року до суду, на виконання вимог ухвали суду від 25 червня 2024 року, надійшли додаткові пояснення Департаменту.

30 липня 2024 року до суду надійшла заява позивача про відвід судді, за результатами розгляду якої, керуючись приписами частини 4 статті 40 Кодексу адміністративного судочинства України, суду 30 липня 2024 року постановив ухвалу про визнання відводу необґрунтованим.

У судове засідання 30 липня 2024 року позивач не прибув, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. За результатами заслуховування пояснень представників відповідачів, на підставі положень частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України з огляду на надходження клопотання представників відповідача та неявку позивача 30 липня 2024 року судом постановлено ухвалу про розгляд справи в порядку письмового провадження, яка внесена до протоколу судового засідання.

У період з 05 по 19 серпня 2024 року головуючий суддя перебувала у відпустці.

Перш за все суд зауважує, що за результатами вивчення всіх звернень позивача до відповідача-1, наданих суду на виконання вимог ухвали суду від 10 червня 2024 року, суд установив, що із заявою про надання одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 звертався до Департаменту від 20 вересня та 21 листопада 2023 року, від 24 квітня та 24 травня 2024 року.

Із відповідним позовом, що виступає предметом розгляду у цій справі, ОСОБА_1 звернувся до суду 15 березня 2024 року.

Згідно із частинами 2, 6 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань.

Разом з тим, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; пункт 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року та пункт 1 резолютивної частини Рішення №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

Так, у рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст та спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відтак, системний аналіз статті 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що частина 2 цієї правової норми гарантує кожному захист своїх прав, які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано частини 3, 5 та 6 статті 55 Конституції України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; вирішуючи спір суд повинен встановити факт того, що у зв`язку з прийнятим рішенням, вчиненням дії чи допущенням бездіяльності суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин; при цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Розгляду та задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Так, відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину щодо фактичного порушення суб`єктом владних повноважень відповідачем його прав, свобод чи інтересів має довести, саме, позивач належними і допустимими доказами.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем в момент здійснення ним оскаржуваних дій чи рішень.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Тобто, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі № 800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Аналогічний висновок сформовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 лютого 2018 року у справі № П/800/526/17, від 19 квітня 2018 року у справі № П/800/570/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 802/2474/17-а та від 07 листопада 2019 року у справі №9901/227/19, у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №826/13229/16.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства.

Як установлено судом, лише заяви від 20 вересня та 21 листопада 2023 року були подані ОСОБА_1 на момент звернення до суду з позовом, що підлягає розгляду у цій справі.

Отже, з огляду на наведене вище норматив-правове регулювання, правомірність дій чи бездіяльності відповідачів за результатами розгляду заяв від 24 квітня та 24 травня 2024 року не може виступати предметом правової оцінки судом у межах цієї справи, оскільки такі мали місце після звернення з відповідним позовом до суду.

Додатково суд зауважує, що з наданих відповідачем-1 на виконання вимог хвали суду копій звернень позивача суд не установив, а позивач не надав суду доказів на підтвердження звернення до Департаменту із заявою про надання одноразової грошової допомоги від 24 січня 2024 року, про яку зазначає у прохальній частині уточненої позовної заяви.

При цьому суд наголошує, що за результатами розгляду заяви позивача від 21 листопада 2023 року Департамент листом від 07 грудня 2023 року №ДЕП-52/ДЕП-3140пі/5.4.1/14-2_23/9/1/24.1-23 повідомив ОСОБА_1 про те, що його заява про надання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності від 20 вересня 2023 року зареєстрована в Департаменті 02 жовтня 2023 року за №ДЕП-10481/4.18/8-2_23 та матеріали для призначення допомоги листом Департаменту від 18 жовтня 2023 року №ДЕП-1062//9/1/15-23 направлені до Міністерства юстиції України для виділення кошторисних призначень. Станом на день надання відповіді МЮ України не надало рішення про призначення або відмову у призначенні допомоги.

Отже, Департамент по суті розглянув заяву ОСОБА_1 про надання одноразової грошової допомоги від 20 вересня 2023 року, яка зареєстрована в Департаменті 02 жовтня 2023 року за № ДЕП-10481/4.18/8-2_23.

Оскільки метою звернення ОСОБА_1 до суду є захист права на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, суд приходить до висновку, що предметом правової оцінки судом виступають саме дії та бездіяльність відповідачів щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про надання одноразової грошової допомоги від 20 вересня 2023 року, яка зареєстрована в Департаменті 02 жовтня 2023 року за № ДЕП-10481/4.18/8-2_23.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

З набуттям незалежності України розпочався новий етап розвитку виправних закладів. Постановою Кабінету Міністрів України «Про основні напрямки реформи кримінально-виконавчої системи України» від 11 липня 1991 року № 88 було започатковано низку реформ спрямованих на гуманізацію відбування покарань, приведення його у відповідність до міжнародних норм і стандартів та схвалено Основні напрямки реформи кримінально-виконавчої системи України.

Відповідно до частини 2 пункту 1 названих Основних напрямків створено у Міністерстві внутрішніх справ УРСР Головне управління по виконанню покарань (ГУВП), на яке покладено організацію виконання покарань на території республіки, в УВС областей відповідні управління, відділи по виконанню покарань (УВП-ВВП). Покладено на Головне управління по виконанню покарань організацію виконання покарань, узагальнення пенітенціарної практики, розробку і координацію виконання програм щодо удосконалення матеріального, кадрового, фінансового, організаційного, наукового забезпечення кримінально-виконавчої системи, організацію комерційного посередництва в її виробничо-господарській діяльності, керівництво через обласні органи управління виправними установами, слідчими ізоляторами.

З метою подальшого реформування кримінально-виконавчої системи та на виконання зобов`язань, взятих Україною при вступі до Ради Європи, Указом Президента України від 22 квітня 1998 року № 344/98 утворено Державний департамент України з питань виконання покарань на базі Головного управління виконання покарань МВС України як центральний орган виконавчої влади з тимчасовим підпорядкуванням МВС України.

Згідно з Указом Президента «Про виведення державного департаменту з питань виконання покарань з підпорядкування МВС України» №248/99 від 12 березня 1999 року новоутворений Департамент виведено з підпорядкування МВС України і підпорядковано безпосередньо Кабінету Міністрів України.

У подальшому 23 червня 2005 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» №2713-ІV.

Згідно статті 1 названого Закону на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення єдиної державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Указом Президента України від 09 грудня 2010 року №1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» з метою оптимізації системи центральних органів виконавчої влади, усунення дублювання їх повноважень, забезпечення скорочення чисельності управлінського апарату та витрат на його утримання, підвищення ефективності державного управління та відповідно до пункту 15 частини 1статті 106 Конституції України утворено Державну пенітенціарну службу України, реорганізувавши Державний департамент України з питань виконання покарань.

Згідно пункту 1 Положення Про Державну пенітенціарну служба України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №394/2011 вона є

центральним органом виконавчої влади, діяльність якої спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра юстиції України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Згодом постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» від 18 травня 2016 року №343 з метою оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції, раціонального використання бюджетних коштів Кабінет Міністрів України ліквідував Державну пенітенціарну службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації. Також пунктом 2 названої постанови Уряд установити, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної пенітенціарної служби, що ліквідується, в частині реалізації державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про ліквідацію територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби та утворення територіальних органів Міністерства юстиції» від 18 травня 2016 року №348 ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи управління Державної пенітенціарної служби та утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації.

Згідно положень зазначеної постанови, правонаступником управління Державної пенітенціарної служби в Житомирській області, якому підпорядковувалася установа 309/7, де позивач проходив службу, стало Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України.

У подальшому, постановою Уряду «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» від 24 січня 2020 року №20 ліквідовано Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, а його правонаступником став міжрегіональний територіальний орган Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань Департамент з питань виконання кримінальних покарань.

Відповідно до пункту 7 Положення про Департамент з питань виконання кримінальних покарань, затвердженого наказом Міністра юстиції України від 20 вересня 2023 року №3362/5 Департаменту безпосередньо підпорядковуються, зокрема, установи виконання покарань, слідчі ізолятори у Київській, Житомирській, Черкаській, Чернігівській, Кіровоградській, Миколаївській, Одеській та Херсонській областях, а також табори для тримання військовополонених.

З вище наведеного вбачається, що до 1998 року органи і установи виконання покарань були складовою частиною органів внутрішніх справ, а з утворенням Державного департаменту України з питань виконання покарань як центрального органу виконавчої влади, який у подальшому був перетворений в остаточному вигляді на момент виникнення спірних правовідносин у Департамент з питань виконання кримінальних покарань, юрисдикція якого поширюється на територію Житомирської області, де проходив службу позивач на момент звільнення, який є міжрегіональним територіальним органом Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї матеріалів справи, ОСОБА_1 відповідно до наказу управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області від 01 вересня 1997 року № 94/ос, проходив службу в органах внутрішніх справ, був звільнений зі служби 03 вересня 1997 (пункт 64 «б» (через хворобу)).

На момент звільнення позивач проходив службу в установі ЯЮ 309/70 (на сьогодні Державна установа «Бердичівська виправна колонія (№70)» у званні капітана внутрішньої служби.

З огляду на зазначене суд уважає безпідставними твердження відповідачів про те, що належним відповідачем у спірних правовідносинах є Міністерство внутрішніх справ України.

Суд зауважує, що частиною 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» у первинній редакції було передбачено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюються дія статей 22 і 23 Закону України «Про міліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників органів внутрішніх справ, які не мають спеціальних звань.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності Національної поліції» від 10 листопада 2015 року №766-VIII, який набув чинності з 09 грудня 2015 року, у першому реченні названої правової норми слова і цифри «поширюються дія статей 22 і 23 Закону України «Про міліцію» замінити словами «поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а слова «працівників органів внутрішніх справ» словом «поліцейських».

При цьому, згідно абзацу 3 пункту 15 «Прикінцевих положень» Закону України «Про національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII, який набрав чинності 07 листопада 2015 року, право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що зазначеними нормативно-правовими актами закріплено право осіб, які виконували покладені на них обов`язки в межах кримінально-виконавчої системи, на гарантії, передбачені для працівників міліції. При цьому реалізація таких гарантій не припинена й після ліквідації міліції та створення поліції.

Згідно положень статті 23 Закону України «Про міліцію» у редакції станом на момент звільнення позивача зі служби у разі каліцтва, заподіяного працівникові міліції при виконанні службових обов`язків, а також інвалідності, що настала у період проходження служби або не пізніш як через 3 місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце у період проходження служби, йому виплачується одноразова допомога в розмірі від трирічного до п`ятирічного грошового утримання (залежно від ступеня втрати працездатності) і призначається пенсія по інвалідності.

З 01 січня 2007 року зазначена правова норма викладена у новій редакції, яка була чинна на момент установлення позивачу ІІ групи інвалідності та передбачала, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до

законодавства.

На виконання вимог наведеної бланкетної норми права Кабінетом Міністрів України 12 травня 2007 року прийнято постанову №707, якою затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції (далі Порядок №707).

12 березня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції» від 13 лютого 2015 року №208-VIII (далі Закон України №208-VIII), яким названу правову норму викладено у новій редакції:

«У разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.».

Відповідно до наведених положень статті 23 Закону України «Про міліцію» 21 жовтня 2015 року Уряд прийняв постанову №850, якою затвердив Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі Порядок №850).

Пунктом 2 названої постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції» від 13 лютого 2015 року №208-VIII мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога призначається і виплачується відповідно до Порядку №707.

При цьому, Порядок № 850 набрав чинності 31 жовтня 2015 року. До цього часу діяв Порядок № 707, посилання на який є у зазначеному пункті Порядку № 850.

Як установлено судом, інвалідність ІІ групи позивачу встановлено 01 квітня 2010 року, тобто до набрання чинності Законом України № 280-VIII та Порядком № 850. Відтак вирішення питання призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги здійснюється відповідно до Закону України «Про міліцію» та Порядку № 707.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2023 року у справі №580/191/20 та від 23 квітня 2020 року у справі №757/63007/16-а.

Згідно з підпунктом 2 пункту 1 Порядку № 707 одноразова грошова допомога (далі грошова допомога) виплачується у разі: установлення інвалідності, яка настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ, органах державної податкової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення такого строку внаслідок захворювання або нещасного випадку, що сталися: під час виконання службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю, у розмірі: п`ятирічного грошового забезпечення інвалідам I групи; чотирирічного грошового забезпечення інвалідам II групи; трирічного грошового забезпечення інвалідам III групи; у період проходження служби, у відсотках відповідного розміру грошового забезпечення згідно із ступенем втрати працездатності, який визначається медико-соціальною експертною комісією.

Також названим пунктом закріплено, що у разі виникнення у працівника міліції, податкової міліції або членів його сім`ї права на отримання грошової допомоги в розмірі, більшому за раніше виплачену суму, виплата проводиться за вирахуванням такої суми.

Пунктом 5 Порядку № 707 визначено перелік документів, які необхідно подати працівнику міліції за місцем проходження служби для виплати грошової допомоги в разі установлення групи інвалідності.

Разом з тим, згідно з пунктом 7 Порядку № 707 орган внутрішніх справ, орган державної податкової служби, у якому проходив службу працівник міліції, податкової міліції, подає МВС та ДПА у семиденний строк з дня реєстрації документів висновок щодо можливості проведення грошової допомоги разом з документами, зазначеними у пунктах 4 і 5 цього Порядку, копією висновку службового розслідування за фактом поранення (контузії, травми або каліцтва) такого працівника, установлення групи інвалідності чи загибелі (смерті). МВС та ДПА у десятиденний строк приймає рішення про призначення виплати і надсилає його разом із документами, зазначеними у пунктах 4 і 5, органу внутрішніх справ, органу державної податкової служби, у якому проходив службу працівник міліції, податкової міліції, для проведення виплати.

Виплата грошової допомоги працівнику міліції, податкової міліції проводиться шляхом перерахування суми виплати на рахунок, відкритий заявником в установі банку, або через касу органу внутрішніх справ, органу державної податкової служби, у разі його загибелі (смерті) членам його сім`ї, а в разі їх відсутності його батькам та утриманцям.

Грошова допомога виплачується не пізніше двох місяців з дня прийняття відповідного рішення у межах коштів, передбачених у державному бюджеті на такі цілі.

Згідно пункту 8 Порядку №707 грошова допомога не виплачується, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво) або інвалідність настали:

у зв`язку із засудженням працівника міліції, податкової міліції за вчинення умисного злочину за рішенням суду, що набрало законної сили, чи адміністративного правопорушення або учиненням дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;

унаслідок вчинення самогубства чи умисного заподіяння працівником міліції, податкової міліції собі тілесного ушкодження;

унаслідок шкоди, яку працівник міліції, податкової міліції заподіяв собі джерелом підвищеної небезпеки у разі, коли він особисто на відповідній правовій підставі або без неї (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володів транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом з порушенням правил їх використання, зберігання або утримання.

Підсумовуючи викладене суд зауважує на таке.

Заява ОСОБА_1 про надання одноразової грошової допомоги від 20 вересня 2023 року підлягала розгляду в порядку, визначеному Порядок №707.

Однак, Департамент за результатами вивчення такої заяви склав висновок про призначення одноразової грошової допомоги працівнику Державної кримінально-виконавчої служби України в разі поранення або встановлення інвалідності, який затверджений начальником Департаменту 13 жовтня 2023 року, згідно якого Департамент подає матеріали для призначення одноразової грошової допомоги колишньому майстру цеху установи ЯЮ 309/7 капітану внутрішньої служби ОСОБА_1 саме відповідно до пункту 3.2 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850.

Листом МЮ України від 11 січня 2024 року матеріали для призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 повернуті на доопрацювання Департаменту (зокрема приведення у відповідність до чинного законодавства рішення комісії), про що необхідно проінформувати МЮ України до 30 січня 2024 року.

Також у зазначеному листі мітиться посилання на пункту 10 Порядку №850.

Суд наголошує, що згідно наведених вище приписів Порядку №707 МЮ України, як суб`єкт владних повноважень, зобов`язаний був прийняти рішення стосовно виплати або відмови у виплаті одноразової грошової допомоги, а не повертати матеріали для призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 на доопрацювання. До того ж МЮ України так само як і Департамент не розібралося належним чином, що подана ОСОБА_1 заява підлягає розгляду згідно Порядку №707.

Додатково суд зауважує, що під час розгляду справи судом відповідачі не назвали суду жодної норми права або нормативно-правового акта, які б передбачали право Комісії Департаменту з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги приймати рішення про скасування пункту Протоколу №24-23 від 13 жовтня 2023 року в частині призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення, інвалідності або втрати професійної працездатності осіб рядового та начальницького складу пенсіонеру в сумі 176800,00 грн.

Відповідно приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені судом обставини, з метою захисту права, для відновлення якого подано відповідний позов, суд уважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, а саме:

визнати протиправною бездіяльність Департаменту щодо не підготовки та не направлення до Міністерства юстиції України висновку про призначення одноразової грошової допомоги по заяві ОСОБА_1 про надання одноразової грошової допомоги від 20 вересня 2023 року, у відповідності до Порядку №707;

зобов`язати Департамент підготувати та направити до Міністерства юстиції України висновку про призначення одноразової грошової допомоги по заяві ОСОБА_1 про надання одноразової грошової допомоги від 20 вересня 2023 року, у відповідності до Порядку №707;

визнати протиправними дії Міністерства юстиції України щодо повернення матеріалів для призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 на доопрацювання Департаменту (зокрема приведення у відповідність до чинного законодавства рішення комісії);

зобов`язати Міністерство юстиції України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання одноразової грошової допомоги від 20 вересня 2023 року та висновок Департаменту, складений на виконання цього рішення суду у відповідності до Порядку №707;

визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Департаменту з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги, яке прийнято у формі Протоколу №1-24 від 22 січня 2024 року про скасування пункту Протоколу №24-23 від 13 жовтня 2023 року в частині призначення одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення, інвалідності або втрати професійної працездатності осіб рядового та начальницького складу пенсіонеру в сумі 176800,00 грн.

Такі міркування суду узгоджуються з принципом jura novit curia («суд знає закони»), сутність якого полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилань сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus), та ґрунтуються на змісті позовних вимог ОСОБА_1 та зазначених підставах позову.

Аналогічна позиція застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2024 року у справі №990/40/24.

У постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (пункти 84, 86 постанови), а також, у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, що неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови).

У контексті оцінки решти доводів сторін слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у цій справі.

Ураховуючи наведене у сукупності суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

За відсутності документально підтверджених судових витрат, питання про їх розподіл суд не вирішує.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 194, 242-246, 250, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України щодо не підготовки та не направлення до Міністерства юстиції України висновку про призначення одноразової грошової допомоги по заяві ОСОБА_1 про надання одноразової грошової допомоги від 20 вересня 2023 року, у відповідності до Порядку та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року №707.

Зобов`язати Департамент з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України підготувати та направити до Міністерства юстиції України висновку про призначення одноразової грошової допомоги по заяві ОСОБА_1 про надання одноразової грошової допомоги від 20 вересня 2023 року, у відповідності до Порядку та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року №707.

Визнати протиправними дії Міністерства юстиції України щодо повернення на доопрацювання Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України матеріалів для призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 (зокрема приведення у відповідність до чинного законодавства рішення комісії).

Зобов`язати Міністерство юстиції України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання одноразової грошової допомоги від 20 вересня 2023 року та висновок Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України, складений на виконання цього рішення суду у відповідності до Порядку та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року №707.

Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги, яке прийнято у формі Протоколу №1-24 від 22 січня 2024 року про скасування пункту Протоколу №24-23 від 13 жовтня 2023 року в частині призначення одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення, інвалідності або втрати професійної працездатності осіб рядового та начальницького складу пенсіонеру в сумі 176800,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис