Справа № 490/2107/24
Суддя: Черенкова Н. П.
Дата ухвалення: 2024-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

н/п 2-а/490/74/2024 Справа № 490/2107/24
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2024 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Черенкової Н.П.,

секретаря судового засідання - Романової К.Т.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до відповідача, в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАД №044512 від 14.03.2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 122 ч.1 КУпАП.

В обгрунтування позовних вимог посилався на наступне.

14.03.2024 року інспектором взводу 2 роти 1 батальйону 3 Управління патрульної поліції в Миколаївській області лейтенантом поліції Асауленко А.С. винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАД №044512, відповідно до якої позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 122 КУпАП. Так, позивач вказує, що у постанові зазначено: «14.03.2024 року об 11 год 04 хв. в м. Миколаєві, шосе Одеське, 42, водій, керуючи транспортним засобом зі швидкістю 83 км/год в населеному пункті при дозволеній швидкості 50 км/год перевищив швидкість на 33 км/год, порушив пункт 12.4. ПДР, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене статтею 122 КУпАП. Зафіксовано н/р 474900 прилад ТС 8349». При цьому, зазначає, що в розділі 7 постанови «До постанови додаються» проставлено прочерк, що означає, що до постанови нічого «не додається». Як вбачається із змісту оскаржуваної постанови та підтверджується доданими до даної позовної заяви доказами, в постанові невірно зазначені відомості, що відповідно до вимог статті 283 КУпАП, повинні міститися в постанові про накладення адміністративного стягнення, а також не вказані певні відомості, а саме: неправильно вказано місце народження особи, щодо якої розглядається справа (вірно, м. Миколаїв Миколаївська область), невірно вказано місце проживання особи, щодо якої розглядається справа (вірно: АДРЕСА_1 ); не зазначені марка, модель транспортного засобу, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (потрібно зазначити: марка DODGE, модель JOURNEY); невірно вказано норму законодавчого акту (КУпАП), якою передбачено притягнення до адміністративної відповідальності, зокрема, взагалі не зазначено частину статті 122 КУпАП, яку було порушено (необхідно зазначити: частина перша статті 122 КУпАП), не зазначено технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис Отже позивач вважає, що наведені в постанові невірні відомості про особу, стосовно якої розглядається справа, спростовують той факт, що саме позивач є суб`єктом правопорушення, що йому інкриміноване.

Також позивач зауважує, що обставини правопорушення повинні бути викладені в постанові конкретно, з належним формулюванням складу адміністративного правопорушення у відповідності змісту диспозицій статті (частини статті) КУпАП, що передбачає відповідальність за його вчинення. Також, позивач вказує, що всупереч вимогам частини другої статті 283 КУпАП в оскаржуваній постанові не зазначено частину статті 122 КУпАП, яку, на думку відповідача, було порушено позивачем. При цьому, позивач підкреслює, що до оскаржуваної постанови будь-яких доказів поліцейським надано не було. Про це свідчить розділ 7 Постанови «До постанови додаються», в якому проставлено прочерк, що означає, що до Постанови нічого не додається. Також, у постанові вказано, що швидкість руху зафіксовано приладом ТС к/р 474900. Разом з тим, в оскаржуваній постанові відсутнє посилання на технічний засіб, яким здійснювався відеозапис вчинення правопорушения (запис позивачу було продемонстровано працівником поліції на місці).

Крім цього, позивач акцентує увагу Суду на тому, що постанова не містить відомостей про те, в зоні дії якого дорожнього знаку «Початок населеного пункту» рухався Позивач. За наведених у постанові обставин неможливо встановити порушення позивачем вимог саме пункту 12.4 ПДР.

Водночас, позивач стверджує, що будь-яких належних доказів, які б свідчили про порушення ним вимог, а саме перевищення швидкості руху в зоні дій саме дорожнього знаку 5.49 «Початок населеного пункту» постанова не містить.

Крім того, вказує, що в оскаржуваній постанові відсутні докази на підтвердження тієї обставини, що 14.03.20 11 год. 04 хв. в зоні фіксації вимірювачем ТС н/р 474900 швидкості руху транспортного засобу (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), було розміщено дорожній знак 5.76 «Автоматична відеофіксація порушень Правил дорожнього руху», лише за наявності якого можливе монтування/розміщення технічних приладів, технічних засобів щодо фіксації обставин порушення ПДР, в тому числі швидкісного режиму.

Отже, ОСОБА_1 вказує, що в постанові не відображені відомості щодо підтвердження зони дій вказаного дорожнього знаку, або спеціальної зони дорожнього руху з прив`язкою до місцевості, адже контроль швидкості руху транспортних засобів здійснюється лише в місцях, які облаштовані відповідним знаком про здійснення відеофіксації (дорожній знак 5.76) .

За такого, позивач вважає, що в діях патрульної поліції об`єктивно вбачається недотримання вимог відповідно до ПДР знаку 5.76 «Автоматична відеофіксація порушень Правил дорожнього руху», який інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями ПДР за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів,

З огляду на наведене вище підстави та обставини в сукупності, позивач вважає, що оскаржувана постанова є протиправною і незаконною, винесеною з грубим порушенням статті 283 КУпАП, обставини адміністративного правопорушення, викладені в оскаржуваній постанові, не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, отже в діях позивача відсутні подія і склад правопорушення.

Протоколом автоматизованого розподілу від 21.03.2024 року дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П., та отримана останньою 25.03.2024 року.

Ухвалою судді від 26.03.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), за наявними у справі матеріалами справи, призначено судове засідання.

24.04.2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вважав вимоги позивач безпідставними, оскільки лазерний вимірювач швидкості TruCam LTІ 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак, а правильність реалізації у приладі TruCam алгоритму шифрування підтверджено за результатами державної експертизи у сфері криптографічного захисту інформації. Крім того, представник відповідача вказує, що твердження позивача, що постанова не відповідає вимогам ст. 283 та ст. 284 КУпАП є хибними, оскільки зміст постанови повністю відповідає вимогам діючого законодавства та підтверджується наданою копією оскаржуваної постанови.

Крім того, представник УПП вказує, що позивача було зупинено у населеному пункті (місто Миколаїв) де відповідно до п.п. 12.4 ПДР України рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год. Також, звернтає увагу, що позивач рухався зі сторони міста Миколаєва тому можна зробити висновок, що позивач усвідомлював що здійснює рух в населеному пункті.

Таким чином, постанова серії БАД №044512 від 14.03.2024 року у справі про адміністративне правопорушення винесена інспектором є обгрунтованою та законною. За такого, на підставі вищевказаного представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

26.04.2024 року від відповідача надійшла відповідь на відзив, в якій вказав, що наведені відповідачем доводи не підтверджують законність оскаржуваної постанови та відповідність її нормам чинного законодавства. Відповідач не навів жодного доводу, який би спростував твердження позивача, підтверджені нормами законодавства, про невідповідність оскаржуваної постанови вимогам законодавства, зокрема, Інструкції та КУпАП. Таким чином, позивач вважає, що відповідач формально підійшов до встановлення обставин справи, не надав жодного переконливого доказу (та й взагалі жодного доказу), який би спростував правові підстави позову.

Сторони до судового засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Статтею 288 КУпАП передбачено, що постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено до суду у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України з особливостями, встановленими КУпАП.

Статтею 286 КАС України передбачено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

14.03.2024 року інспектором взводу 2 роти 1 батальйону 3 Управління патрульної поліції в Миколаївській області лейтенантом поліції Асауленко А.С. було винесено відносно ОСОБА_1 постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАД № 044512 за ч. 1 ст. 122 у розмірі 340,00 грн.

Відповідно до постанови, інспектором управління патрульної поліції в Миколаївській області за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam 8349 (н/р НОМЕР_2 ) виявлено, що водій транспортного засобу DODGE JOURNEY з номерним знаком НОМЕР_3 , рухався в м. Миколаїв, по шосе Одеське, 92 зі швидкістю 83 км/год та перевищив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті на 33 км/год, чим порушив п. 12.4 ПДР України.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Даним конституційним положенням кореспондує ч.1 ст.8 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII.

У відповідності до п.8 ч.1 ст.23 Закону №580-VIII, поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Як визначено ст.35 цього Закону, поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «O'Halloran and Francis v. the United Kingdom», будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

Водій при керуванні автомобілем зобов`язаний, в першу чергу, дотримуватись вимог ПДРУкраїни.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 р. №3353-ХІІ, встановлюють «Правила дорожнього руху» (затв. постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306 із змінами та доповненнями).

Пунктом 1.1 ПДР визначено, що ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

У силу положень ч.5 ст.14 Закону №3353-ХІІ, учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно дотримувати вимог цього Закону, ПДР України та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

За змістом п.п.1.3,1.9 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

За визначенням ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Положеннями ч.1 ст.122 КУпАП передбачено відповідальність водіїв транспортних засобів за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на 20 км/год, порушення вимог дорожніх знаків і розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів та ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Порушення даної норми, тягне за собою накладення штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становило - 340 грн.

На підтвердження вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КпАП України, представником відповідача разом з відзивом на позов було надано відео та фото файли, здійснені за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam.

З дослідженого відеозапису та фото-файл від 14.03.2024 року з приладу ТС008349, вбачається, що на ньому 14.03.2024 року о 11:04:26 зафіксований автомобіль позивача, який рухається по Одеському шосе, 94 зі швидкістю 83 км/год, що навіть з похибкою приладу +-2 км/год., перевищує дозволену швидкість 50 км/год. Замір швидкості здійснений на відстані 229,4 м, що відповідає інструкції з експлуатації.

Отже, з наданих відповідачем відеозапису та фотознімку вбачається, що 14.03.2024 року о 11:04:26 годин позивач рухався на автомобілі DODGE JOURNEY н.з. НОМЕР_3 зі швидкістю 83 км/годину, що є порушенням ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Згідно п.12.4 ПДР у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Отже, у населених пунктах організований інтенсивний дорожній рух, що вимагає підвищеної уваги до забезпечення безпеки на проїзній частині, тому в таких місцях на всіх ділянках доріг (крім житлових зон і територій підприємств) встановлено максимально допустиме обмеження швидкості руху в 50 км/год. Дане обмеження встановленої максимальної швидкості руху вводиться знаком 5.51 «Початок населеного пункту» і скасовується знаком 5.52 «Кінець населеного пункту».

Стосовно доводів позивача в частині відсутності на дорозі знаків про обмеження швидкості руху, а також знаків початку і кінця населеного пункту, фото-, відеофіксування порушень Правил дорожнього руху", суд зазначає наступне.

Пункт 1.10 ПДР України визначає значення термінів, зокрема: населений пункт забудована територія, в`їзди на яку і виїзди з якої позначаються дорожніми знаками 5.49 «Початок населений пункт», 5.50 «Кінець населеного пункту».

Дорожній знак 5.76 ПДР України «Фото-відеофіксування порушень Правил дорожнього руху» лише інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями Правил дорожнього руху за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів. Він відноситься до категорії інформаційно-вказівних знаків.

При цьому, жодними положеннями Закону № 580-VIII, в тому числі, частини першої статті 40, не передбачено обмеження поліції використовувати фототехніку і відеотехніку виключно в межах дії будь-яких дорожніх знаків.

Крім того, дорожній знак 5.76 інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями Правил дорожнього руху за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів саме щодо змонтованої техніки.

Прилад ТruCam не є автоматичним засобом вимірювальної техніки, а дорожній знак 5.76 ПДР України інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями Правил дорожнього руху за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів саме щодо змонтованої техніки. При зупинці патрульного автомобіля наявність попереджувального знаку не є необхідною, адже фото-, відеофіксація здійснюється не постійно, а лише в момент наявності на дільниці дороги екіпажу патрульної поліції.

Інкриміноване позивачу правопорушення зафіксоване не в автоматичному режимі, перевищення швидкості руху відбулось в межах населеного пункту, що підтверджується географічними координатами, та відеозаписом наданим відповідачем.

За такого, суд не приймає посилання позивача на відсутність інформації про розміщення знаку 5.76 який дозволяє розміщення фототехніки і відеотехніки для фіксації правопорушення, оскільки в даному випадку фіксація здійснювалась приладом вимірювання не в автоматичному режимі.

Пунктом 12.9. «б» Правил дорожнього руху визначено, що водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29 («Обмеження максимальної швидкості»), 3.31 («Зона обмеження максимальної швидкості»), або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.

З відеозапису з місця події з нагрудного реєстратора працівника поліції вбачається, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, на місці зупинки не заперечував, що правопорушення вчинене в межах населеного пункту, а саме: міста Миколаєва, та на відеозаписі зафіксовано місце зупинки транспортного засобу позивача, а саме: біля церкви та магазину «Політехніка», що знаходяться в межах міста Миколаєва.

Щодо посилання позивача про невідповідність оскаржуваної постанови ст. 283 КУпАП, суд зазначає наступне.

Згідно ст.283 КУпАП постанова повинна містити:

найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову;

дату розгляду справи;

відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування;

опис обставин, установлених під час розгляду справи;

зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення;

прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про:

дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення;

транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак);

технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався);

розмір штрафу та порядок його сплати;

правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження;

відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Як вбачається з наданої суду копії постанови БАД №044512 від 14.03.2024 року, всі відомості, передбачені ст. 283 КУпАП, дана постанова містить, а отже, складена у відповідності до вимог чинного законодавства, відповідає вимогам ст. 283 КУпАП.

Бланк винесеної постанови цілком відповідає інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС від 07.11.2015 № 1395, зокрема ч. 5 Розділу IV вищевказаної інструкції визначає, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу XIV цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.

Під час заповнення бланка постанови про накладення адміністративного стягнення інспектором взводу 2 роти 1 батальйону 3 Управління патрульної поліції в Миколаївській області лейтенантом поліції Асауленко А.С. було допущено описку, а саме невірно зазначено місце народження та проживання позивача.

З огляду на правові висновки викладені в постанові Верховного Суду по справі № справі № 537/1214/17 від 28 листопада 2018 року та постанові ВС по справі №459/1801/17 від 24 грудня 2019 року, відповідно до яких зазначення інспектором в оскаржуваній постанові неправильних даних, не спростовує самого факту вчинення позивачем порушення вимог ПДР України і по своїй суті є опискою. Основною та обов`язковою ознакою об`єктивної сторони правопорушення є протиправне діяння факт вчинення якого підтверджено відеоматеріалами (відсутність яких б виключала склад наведеного адміністративного правопорушення). За такого правового регулювання Верховний Суд дійшов висновку, що факт наявності описки в оскаржуваній постанові не є підставою для задоволення позову, зокрема і скасування постанови.

Чинним процесуальним законом, а саме ч. 5 ст. 242 КАС України імперативно встановлюється, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Окрім цього факт існування спірних правовідносин не спростовується і самим позивачем та підтверджується відеозаписом з місця події.

Враховуючи усе вищезазначене, вбачається, що відповідні описки допущені в оскаржуваній постанові, не є підставою для задоволення позову та, як наслідок, скасування оскаржуваної постанови.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 26.03.2020 у справі № 2а-475/09/1370, не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. Рішення може бути скасоване лише для виправлення істотної помилки. Пуризм у загальноприйнятому розумінні є надмірним прагненням до чистоти, переваги форми над змістом. Правовий пуризм може мати як добровільний характер і виявлятися в діяльності окремих посадових осіб, так і бути вимушеним через санкціонування державою, яка обмежує реалізацію дискреційних повноважень суб`єктів правозастосування, недопущення відступу від правових приписів. Процесуальні норми є вторинними порівняно з матеріальними, оскільки призначення перших полягає в забезпеченні реалізації других. Тобто характер, зміст і призначення процесуальних норм підпорядковані вимогам матеріальних норм і тому зумовлені ними та є похідними від них».

Не кожен дефект певного адміністративного акта, який має й оскаржувана постанова, робить його неправомірним. Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Такий вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини, який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод "оцінки справедливості процесу в цілому" не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті, ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, "чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляд у цілому на несправедливий".

22 травня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в рамках справи № 825/2328/16, адміністративне провадження №К/9901/23055/18 (ЄДРСРУ № 89396394) досліджував питання щодо наслідків порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень.

Так, Верховний Суд зазначив, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення. Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Отже, Верховний Суд наголосив, що у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

В межах розгляду даної справи судом встановлено, що спірна постанова від 14.03.2024 року винесена інспектором патрульної поліції, з огляду на порушеня позивачем п.п.12.4 ПДР. Цей факт підтверджується матеріалами справи і встановлено відеозаписом реєстратора закріпленим на форменому одязі патрульного та фотознімками до нього, що вказує на правомірність притягнення його до відповідальності та накладення адміністративного стягнення на підставі ч.1 ст.122 КУпАП.

Таким чином, з огляду на все вищезазначене вбачається, що в діях позивача є склад адміністративного правопорушення. Поліцейським дотримана процедура та порядок складання адміністративних матеріалів. Постанова у справі про адміністративне правопорушення обґрунтована, винесена на підставі та у порядку передбаченому законодавством.

Суд при оцінці доказів у справі враховує висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів у конкретній справі повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

За нормою норм ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19 вказала, що визначений статтею 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Статтею 106 КАС України встановлено, що на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач надає докази. На думку суду, позивач не надав жодних доказів, які спростовували б факт вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП.

Відповідно до ч. 3ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова прийнята із дотриманням законодавства.

Ухвалюючи дане судове рішення, суд керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України").

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для ухвалення судового рішення.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача про відсутність його вини у вчиненні адміністративного правопорушення за порушення ч. 1 ст.122 КУпАП, за їх недоведеності належними та допустимими доказами. Натомість відповідачем доведено правомірність винесення постанови серії БАД №044512 від 14.03.2024 року, про що надано відповідні докази, які не спростовані позивачем.

Відповідно до ст.139 КАС України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.19 Конституції України, ст. ст. 5, 9, 19, 77, 241-246, 286 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а учасниками справи, яким повне рішення не було вручене у день його проголошення, у той же строк з дня його вручення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено 22 серпня 2024 року.

Суддя Н.П. Черенкова