Справа № 480/3779/23
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2024-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2024 р.Справа № 480/3779/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Мельнікової Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 19.03.2024, головуючий суддя І інстанції: О.О. Осіпова, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 26.03.24 року по справі № 480/3779/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправним та скасування наказу в частині,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі також - відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якій просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 31.01.2023 №233 «Про результати службового розслідування» в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді - «догани» та в частинні стягнення з грошового забезпечення ОСОБА_1 94894,64 грн за шкоду, завдану державі внаслідок створення нестачі військового майна служби зв`язку.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у червні 2022 року він прийняв посаду командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , перебуваючи у АДРЕСА_1 . Під час приймання посади йому були надані акти прийому-передачі майна на підрозділу, якого він фактично не міг прийняти, оскільки воно знаходилось у місті Конотоп Сумської області. На його звернення до командира військової частини НОМЕР_1 щодо надання можливості поїхати й прийняти майно йому було відмовлено начальником штабу - першим заступником військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 та повідомлено, що була призначена відповідна комісія, яка вже прийняла майно. Прийом-передача справ та посади командира розвідувальної роти проводилася без участі особи, яка приймала посаду та товарно-матеріальні цінності - майора ОСОБА_1 , що вбачається із відповідного акту. ОСОБА_1 не був присутній при прийманні майна розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 у червні-липні 2022 року, не був присутній при проведенні інвентаризації майна розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 у листопаді- грудні 2022 року з незалежних від нього причин.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 19.03.2024 позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано частково наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 31.01.2023 №233 «Про результати службового розслідування» в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_1 у вигляді - «догани» та в частинні стягнення з грошового забезпечення ОСОБА_1 94894 гривні 64 копійки за шкоду, завдану державі внаслідок створення нестачі військового майна служби зв`язку.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 1073, 60 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5099,17 грн.

Відповідач, не погоджуючись з вказаним рішенням суду, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки йому було достеменно відомо про накладення на нього дисциплінарного стягнення відповідно до наказу від 31.01.2023 № 233 "Про проведення службового розслідування" та він мав місячний строк на його оскарження.

Також вказав, що механізм (алгоритм) вступу на посаду командира, прийняття та здавання посади визначений статтями 63-64 Розділу 2 «Загальні обов`язки командирів (начальників)» Статуту внутрішньої служби ЗСУ і в першу чергу направлений на те, щоб унеможливити безпідставне притягнення до матеріальної відповідальності командирів, які приймають посади за нестачу, яку допустили їх попередники. Тобто, відомості наявності майна по службам фіксували факт нестачі майна на момент прийняття посади новим командиром підрозділу і були новим відліком господарської діяльності відповідного командира. Після прийняття посади, командир підрозділу, як матеріально відповідальна особа, яка відповідає, як за всебічне забезпечення повсякденної діяльності підрозділу, так і за всебічне забезпечення підрозділу в ході виконання завдань за призначенням, отримував майно у відповідних службах, у тому числі і у службі зв`язку. Згідно з накладною № 243 від 21.06.2022 позивач отримав автомобільну радіостанцію Motorola DM 4600 511ТТР3301, другої категорії один комплект; згідно з накладною № 421 від 07.09.2022 позивач отримав портативні радіостанції Motorola DP 4800: 871TYPV223, 871TYPV232, 871TYPV192, першої категорії, три комплекти; згідно з накладною № 422 від 07.09.2022 позивач отримав автомобільну радіостанцію Motorola DM 4600: 511TTZD512, другої категорії 1 комплект та портативну радіостанцію Motorola DP 4400: 870TYМ8062 (8662) першої категорії 1 комплект, що підтверджується його особистими підписами. З 08.06.2022 по 02.02.2023 позивач проходив службу на посаді командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 та мав здійснювати контроль та керувати господарством роти, один раз в місяць здійснювати звірки із службами.

Вказав, що згідно з актом прийому-передачі справи та посади від 03.03.2023 позивач передав посаду, а ОСОБА_3 прийняв посаду, при цьому до акту були прикладені відомості наявності майна по різним службам. Оскільки до прийняття посади позивачем була виявлена нестача, яка рахувалась за попереднім командиром капітаном ОСОБА_4 і частина майна була списана як бойові втрати, на підставі службових розслідувань складено довідку про вартісну оцінку завданої шкоди - 123 793, 04 грн. Із вказаної шкоди позивач мав відшкодувати 94 894, 64 грн, а капітан ОСОБА_4 - 28 898, 40 грн. Яким чином склалась доля вказаних радіостанцій не відомо, оскільки позивач не звертався із рапортами про їх втрату та не порушував питання про проведення службових розслідувань і списання радіостанцій, не надав інформації за ким вони були закріплені та ким використовувались. В акті приймання-передачі посади позивач не висловлював своїх заперечень та пояснень щодо втрати майна.

Зазначає, що протиправна поведінка позивача полягає у неналежному виконанні ним службових обов`язків, а саме: позивач не здійснює належного контролю за ввіреним йому майном, не володіє інформацією щодо його знаходження, не здійснює письмову форму доповіді щодо втрати цього майна. Відсутність своєчасної письмової доповіді про втрату державного майна унеможливлює встановити де та за яких обставин було втрачено це майно і що призвело до виявленої нестачі. Вина позивача полягає у недбалому виконанні службових обов`язків, що і призвело до виявленої нестачі. Позивачем завдано пряму дійсну шкоду шляхом створення нестачі військового майна, про знищення якого не було повідомлено у встановленому порядку під час виконання обов`язків військової служби. Позивач не дотримався вимог закону та допустив службову недбалість та порушення ч. 1 ст. 8 Закону 160, в результаті чого була виявлена нестача, що є достатньою підставою для притягнення його до матеріальної відповідальності в повному розмірі та притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Просив відмовити у задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу.

Позивач не скористався правом надання відзиву на апеляційну скаргу.

Представник відповідача надав до суду заяву з проханням проводити розгляд справи без його участі.

Відповідно до ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.07.2022 №177 майора ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) №207 від 16.06.2023 на посаду командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , зараховано в списки особового складу військової частини НОМЕР_1 . Поставлено на всі види забезпечення, крім харчового, та останній вважається таким, що з 18.06.2022 справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків.

Відповідно до рапорту від 03.07.2022 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , у якому доповів, що справи та посаду командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Крім того, позивач в рапорті вказав, що у зв`язку із виконанням бойових завдань в районі ведення бойових дій, матеріальні та технічні засоби були прийняті комісією, визначеною в акті прийому передачі, до рапорту додавався Акт прийому - передачі посади, зареєстрований 12.07.2022 № 27.

Згідно з накладною №243 від 21.06.2022 №207 від 16.06.2023 ОСОБА_1 отримав майно служби зв`язку, зокрема, автомобільну радіостанцію Motorola DM 4600 511ТТР3301, другої категорії один комплект, що підтверджується його особистим підписом в полі накладної після тексту «отримав (прийняв)»; згідно з накладною №421 від 07.09.2022 позивач отримав майно служби зв`язку, зокрема, портативні радіостанції Motorola DР 4800: 871TYPV223, 871TYPV232, 871TYPV192, першої категорії, три комплекти, що підтверджується його особистим в полі накладної після тексту «отримав (прийняв)»; згідно з накладною №422 від 07.09.2022р. позивач отримав майно служби зв`язку, зокрема, автомобільну радіостанцію Motorola DM 4600 511ТТZD512, другої категорії один комплект та портативну радіостанцію Motorola DР 4400: 807TYМ8062 (8662), першої категорії, один комплект, що підтверджується його особистим підписом в полі накладної після тексту «отримав (прийняв)».

Як убачається із виписки з медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 отримав контузію обох очей та з 11.11.2022 до 13.11.2022 перебував на стаціонарному лікуванні.

Крім того, відповідно до виписки з медичної карти, ОСОБА_5 знаходився на лікуванні також у період з 14.11.2022 по 23.11.2022.

На період лікування обов`язки командира розвідувальної роти виконував старший лейтенант ОСОБА_6 .

Відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 23.11.2023 №148/1 майор ОСОБА_1 отримав травму, Так, яка пов`язана з проходженням військової служби та потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.

У зв`язку з виявленням нестачі майна начальник зв`язку - начальник відділення зв`язку та інформаційних систем штабу в/ч НОМЕР_1 майор ОСОБА_7 звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 з рапортом від 01.01.2023, в якому просив призначити службове розслідування за фактом нестачі майна зв`язку, яке було виявлене під час проведення інвентаризації матеріальних засобів служби зв`язку військової частини НОМЕР_1 .

На підставі рапорта майора ОСОБА_8 командиром в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_9 07.01.2023 видано наказ №50 «Про призначення службового розслідування для встановлення причин завдання шкоди державі, її розміру та винних осіб», проведення якого було доручено начальнику групи матеріально-військового співробітництва штабу військової частини НОМЕР_1 капітану ОСОБА_10 в термін до 24.01.2023 року.

24.01.2023 року начальником групи матеріально-військового співробітництва штабу військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_10 , за погодженням з помічником командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи - начальником юридичної служби військової частини НОМЕР_1 майором юстиції ОСОБА_11 , складено Акт службового розслідування, який 30.01.2023 затверджено командиром в/ч НОМЕР_1 полковником ОСОБА_12 .

Як зазначено в п.3.4 акту службового розслідування, у розвідувальній роті загальна сума нестачі становить 176771,10 грн, матеріально-відповідальна особа розвідувальної роти - командир розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_1 .

Відповідно до п.5 Акту службового розслідування, за порушення вимог статей 11, 16, 111, 112 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, статей 1 та 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Підпунктів 5.18.1.4 та 5.18.1.5 «Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 16.07.1999 №300, відповідно до пункту «б» статті 48 з урахуванням статті 55 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України за шкоду завдану державі притягнути до дисциплінарної відповідальності командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_1 , внаслідок створення нестачі військового майна служби зв`язку в розвідувальній роті військової частини НОМЕР_1 , а саме: радіостанції автомобільної спеціального призначення Motorola DM4600 (за специфікацією) (ТУ У 32.2-3:2007) (стаціонарна) - 2 шт.; радіостанції портативної спеціального призначення Motorola DM4400 (за специфікацією) (ТУ У 32.2-3:2007) - 2 шт.; радіостанції портативної спеціального призначення Motorola DP 4800 (за специфікацією) (ТУ У 32.2-3:2007) - 3 шт.; ноутбука DELL Vostro 3500 15 6FHD AGіЗ-111564/8 - 1 шт. на загальну суму 123 793,04 грн.

Оскільки до прийняття посади позивачем уже була виявлена нестача, яка рахувалась за попереднім командиром розвідувальної роти, капітаном ОСОБА_4 , і частина майна служби зв`язку була списана як бойові втрати на підставі службових розслідувань, тому була складена довідка про вартісну оцінку завданої шкоди, розмір якої склав 123 793,04 грн. Із вказаної суми завданої шкоди позивач мав відшкодувати 94 894,64 грн, а капітан ОСОБА_4 - 28 898,40 грн.

Крім того, за результатами службового розслідування неправомірні дії командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_1 полягають в неналежному ставленні до своїх службових обов`язків, а саме: в створенні нестачі військового майна в підрозділі. Зазначена бездіяльність військовослужбовця призвела до завдання шкоди державі на суму 94894,64 грн. Вчинення викладеного вище правопорушення підтверджується фактами та обставинами, які були встановлені під час проведення службового розслідування.

Відповідно до пункту 31.5 розділу XXXI Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцями Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України 11.06.2008 №260, позбавити командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_1 премії частково на 10% - за календарний місяць, у якому на військовослужбовця буде накладено дисциплінарне стягнення «догана».

31.01.2023 командир військової частини НОМЕР_1 полковник ОСОБА_13 видав наказ №233 «Про результати службового розслідування», в якому вказано, що під час проведення службового розслідування встановлено, що внаслідок неправомірних дій матеріально відповідальних осіб завдано шкоду державі, а саме: командиром розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_1 на суму 94894,64 грн.

Відповідно до п. 1 вказаного наказу в порушення вимог статей 11,16,111,112 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, статей 1 та 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Підпунктів 5.18.1.4 та 5.18.1.5 «Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 16.07.1999 №300, відповідно до пункту «б» статті 48 з урахуванням статті 55 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України за шкоду, завдану державі, притягнути до дисциплінарної відповідальності (окрім інших військовослужбовців) командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_1 та накласти стягнення - «догана».

Згідно з п. 1 вказаного заказу за шкоду, завдану державі внаслідок створення нестачі військового майна служби зв`язку в розвідувальній роті військової частини НОМЕР_1 , а саме: радіостанції автомобільної спеціального призначення Motorola DM4600 (за специфікацією) (ТУ У 32.2-3:2007) (стаціонарна) - 2 шт.; радіостанції портативної спеціального призначення Motorola DM4400 (за специфікацією) (ТУ У 32.2-3:2007) - 2 шт.; радіостанції портативної спеціального призначення Motorola DP 4800 (за специфікацією) (ТУ У 32.2-3:2007) - 3 шт.; ноутбука DELL Vostro 3500 15 6FHD AGMNTEL ІЗ-111564/8 - 1 шт. на загальну суму 123793,04 (сто двадцять три тисячі сімсот дев`яносто три) гривні 04 копійки, стягнути: з грошового забезпечення командира розвідувальної роти військової часини НОМЕР_1 майора ОСОБА_1 94894,64 грн.

Позивач не погоджуючись з п.1, п.4 наказу від 31.01.2023 №233 командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_14 «Про результати службового розслідування» в частині, що стосується притягнення його до дисциплінарної та матеріальної відповідальності, звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що для притягнення особи до повної матеріальної відповідальності необхідно встановити, що за характером посади та на підставі наказу командира на особу покладена матеріальна відповідальність, матеріальні цінності передані особі під звіт. Крім того, доведенню підлягає вина військовослужбовця та умисел на настання збитків (усвідомлення або існування стану фізичної неможливості не усвідомлення наслідків дій), а також фізична змога усвідомити та запобігти настанню збитків у вигляді нестачі військового майна завдяки власному професійному досвіду, знанням, проведеному суб`єктом владних повноважень навчанню та використанню виданих суб`єктом владних повноважень технічних засобів контролю чи інших пристосувань, необхідних для виконання службових обов`язків за посадою чи службою. У той же час, у матеріалах справи відсутні належні докази того, що позивачу були передані та ним отримані матеріальні цінності. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що у спірних правовідносинах позивач не міг відвернути ймовірність втрати військового майна, оскільки переміщення, розвантаження та зберігання такого майна здійснювалось без його присутності, як матеріально відповідальної особи, і як наслідок - належної охорони, обліку та контролю, тому відповідачем не доведено, що між якістю виконання заявником службових обов`язків військовослужбовця та настанням збитків у вигляді нестачі майна зв`язку з урахуванням перелічених вище факторів існує безпосередній причинно-наслідковий зв`язок та що у настанні цих збитків існує вина заявника саме у формі умислу, а не необережності.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року № 548 (далі - Статут), Положення про військове (корабельне) господарство, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 16.07.1997 року №300 (далі - Положення №300), Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України, яка затверджена наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017 року №440 (далі - Інструкція №440), Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" (далі - Закон №160-ІХ).

Статтею 9 Статуту визначено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Відповідно до статті 11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Статтею 16 Статуту визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Згідно зі статтями 26, 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.

Правила збереження військового майна деталізовані у нормах Положення № 300.

Пунктом п.2.3 Положення №300 визначено, що командир військової частини (з`єднання) організовує військове (корабельне) господарство та керує ним. Керівництво він здійснює особисто, через штаб, своїх заступників, начальників родів військ та служб.

Згідно з п.п. 3.1.7 Положення №300 у військових частинах (з`єднаннях), крім посадових осіб, вказаних у статтях 3.1.3 - 3.1.6 цього Положення, військовим господарством відають:

- заступники командира частини (з`єднання) з тилу, з інженерно-авіаційної служби;

- начальник технічної частини з питань аеромобільної підготовки та підпорядковані їм посадові особи;

- начальник служби ракетно-артилерійського озброєння; начальник інженерної служби;

- начальник служби радіаційного, хімічного та біологічного захисту;

- начальник зв`язку; начальник бронетанкової служби; начальник автомобільної служби; начальник метрологічної служби;

- начальник медичної служби; старший ветеринарний лікар (ветеринарний лікар, ветеринарний фельдшер);

- начальник фізичної підготовки та спорту; начальник фінансової служби; начальник служби (підрозділу) охорони праці;

- начальник адміністративно-господарчої частини штабу з`єднання; начальник квартирно-експлуатаційної служби; інші посадові особи військової частини (з`єднання) в межах своїх функціональних обов`язків.

Інструкція № 440 визначає механізм організації та ведення обліку військового майна, закріпленого в установленому законодавством порядку за військовими частинами, військовими навчальними закладами, військовими навчальними підрозділами вищих навчальних закладів, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), і є підставою для прийняття відповідних рішень посадовими особами Збройних Сил у межах наданих їм повноважень з питань обліку військового майна.

Дія цієї Інструкції поширюється на структурні підрозділи апарату Міністерства оборони України (далі - Міноборони), Генерального штабу Збройних Сил України (далі - Генеральний штаб), інші органи військового управління, а також військові частини, військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів, установи та організації Збройних Сил (далі - військові частини), які ведуть власне військове (корабельне) господарство на правах окремої військової частини та облік закріпленого за ними військового майна.

За визначенням п.2 Інструкції №440 матеріально відповідальна особа - посадова (службова) особа, на яку за характером її посади (роботи) покладено матеріальну відповідальність за збереження військового майна на підставі наказу командира військової частини (договору про матеріальну відповідальність працівника, укладеного відповідно до вимог трудового законодавства) і якій передано під звіт або в інший документально оформлений спосіб на зберігання, у тимчасове користування військове майно.

Таким чином, приписами Інструкції №440 укладення договору про матеріальну відповідальність працівника передбачено виключно у порядку трудового законодавства та не застосовується відносно військовослужбовця, котрий повинен забезпечувати збереження ввіреного майна у силу ст.11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

Підстави і порядок притягнення військовослужбовців до матеріальної відповідальності визначені Законом №160-ІХ.

У розумінні ст.2 Закону №160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності; пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.

Із визначення указаних правових категорій випливає, що настання матеріальної відповідальності пов`язано законодавцем із таким складом протиправного діяння, структурними елементами якого є:

1) виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або виконання військовослужбовцем службових обов`язків;

2) настання збитків, зокрема у формі нестачі майна;

3) існування прямого безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між діянням військовослужбовця та виникненням збитків;

4) вина військовослужбовця у настанні збитків.

Указане підтверджується положеннями ч.1 ст.3 Закону №160-ІХ, де зазначено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність і положеннями ч.2 ст.3 Закону №160-ІХ, відповідно до якої умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Види матеріальної відповідальності розмежовані законодавцем на обмежену матеріальну відповідальність (ст.5 Закону №160-ІХ), повну матеріальну відповідальність (ч.1 ст.6 Закону №160-ІХ), підвищену матеріальну відповідальність (ч.3 ст.6 Закону №160-ІХ).

Так, відповідно до ч.1 ст.5 Закону №160-ІХ особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність.

Отже, кваліфікуючою ознакою обмеженої матеріальної відповідальності є завдання військовослужбовцем шкоди з необережності за виключенням випадків, котрі охоплюються повною матеріальної відповідальністю чи підвищеною матеріальної відповідальністю.

Згідно з ч.1 ст.6 Закону №160-ІХ особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:

1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;

2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;

3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;

4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;

5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Таким чином, настання повної матеріальної відповідальності за п.1 ч.1 ст.6 Закону №160-ІХ, у тому числі і за спричинення нестачі майна, обумовлено законодавцем одночасно як виною відповідного військовослужбовця у настанні збитків, так і умислом цього військовослужбовця на настання збитків, тобто, усвідомлення військовослужбовцем (або існування стану фізичної неможливості неусвідомлення військовослужбовцем) того, що саме такі форма, зміст та характер конкретного діяння військовослужбовця об`єктивно здатні призвести до збитків або створити умови, за яких ці збитки невідворотно/неминуче настануть і прагнення до настання таких наслідків.

У силу ч.2 ст.8 Закону №160-ІХ у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

Отже, виявлення факту завдання державі шкоди згідно з прямою вказівкою закону безальтернативно призводить до прийняття компетентною військовою особою рішення з приводу призначення службового розслідування.

Частиною 1 ст.7 Закону №160-ІХ передбачено, що розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

Відповідно до ч.6 ст.8 Закону №160-ІХ за результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.

Згідно з ч.7 ст.8 Закону №160-ІХ якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис.

За правилами ч.8 ст.8 Закону №160-ІХ у разі якщо шкоду завдано кількома особами, у наказі командира (начальника) визначаються суми, що підлягають стягненню окремо з кожної особи, з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин завдання ними шкоди.

Оскільки ст.5 та ст.6 Закону №160-ІХ законодавець виокремив обмежену матеріальну відповідальність військовослужбовця від повної матеріальної відповідальності військовослужбовця, тому управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу застосування до військовослужбовця міри юридичної відповідальності саме у вигляді повної матеріальної відповідальності повинно узгоджуватись із вимогами ч.2 ст.2 КАС України, зокрема, відповідати критеріям: обґрунтованості ( тобто вчинятись з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, запобігання дискримінації, пропорційності, забезпечення права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Тому матеріали службового розслідування та наказ суб`єкта владних повноважень про накладення на військовослужбовця повної матеріальної відповідальності повинні містити добуті у передбаченому законом порядку об`єктивні дані, котрі поза розумним сумнівом доводять наявність у військовослужбовця фізичної змоги усвідомлено запобігти настанню збитків у вигляді нестачі військового майна завдяки власному професійному досвіду, знанням, проведеному суб`єктом владних повноважень навчанню та використанню виданих суб`єктом владних повноважень технічних засобів контролю чи інших пристосувань, необхідних для виконання службових обов`язків за посадою чи службою.

Натомість, відсутність згаданої фізичної можливості (слід розуміти - запобігти збиткам з урахуванням перелічених вище факторів) виключає правомірність притягнення військовослужбовця саме до повної матеріальної відповідальності у зв`язку із недоведеністю вини військовослужбовця у настанні збитків чи умислу військовослужбовця на настання збитків.

З матеріалів справи вбачається, що позивача за наслідками проведення службового розслідування щодо виявлення нестачі майна було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани та стягнуто з грошового забезпечення позивача 94 894, 64 грн.

Серед зазначеного майна відповідачем у акті службового розслідування та оскаржуваному наказі вказано наступні позиції: радіостанція автомобільна спеціального призначення Motorola DM4600 за специфікацією ТУ У 32.2-3:2007 стаціонарна - 2 комплекти на суму 38259,60 грн.; радіостанція портативна спеціального призначення Motorola DP4400 за специфікацією ТУ У 32.2-3:2007 2 шт; радіостанція портативна спеціального призначення Motorola DP4800 за специфікацією ТУ У 32.2-3:2007 - 3 шт.; ноутбук DELL Vostro 3500 15 6FHD AG/INTEL ІЗ-111564/8 - 1 шт.

Колегія суддів зазначає, що для притягнення особи до повної матеріальної відповідальності необхідно встановити, що за характером посади та на підставі наказу командира на особу покладена матеріальна відповідальність, матеріальні цінності передані особі під звіт. Крім того, доведенню підлягає вина військовослужбовця та умисел на настання збитків (усвідомлення або існування стану фізичної неможливості не усвідомлення наслідків дій), а також фізична змога усвідомити запобігти настанню збитків у вигляді нестачі військового майна завдяки власному професійному досвіду, знанням, проведеному суб`єктом владних повноважень навчанню та використанню виданих суб`єктом владних повноважень технічних засобів контролю чи інших пристосувань, необхідних для виконання службових обов`язків за посадою чи службою.

Матеріалами справи підтверджено, що командир розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_1 був матеріально відповідальною особою.

Крім того, відповідно до накладної №243 від 21.06.2022 №207 від 16.06.2023 ОСОБА_1 отримав майно служби зв`язку, зокрема, автомобільну радіостанцію Motorola DM 4600 511ТТР3301, другої категорії один комплект; згідно з накладною №421 від 07.09.2022 позивач отримав портативні радіостанції Motorola DР 4800: 871TYPV223, 871TYPV232, 871TYPV192, першої категорії, три комплекти; згідно з накладною №422 від 07.09.2022 позивач отримав автомобільну радіостанцію Motorola DM 4600 511ТТZD512, другої категорії один комплект та портативну радіостанцію Motorola DР 4400: 807TYМ8062 (8662), першої категорії, один комплект, що підтверджується його особистими підписами в полі накладної після тексту «отримав (прийняв)».

Актом службового розслідування та оскаржуваним наказом фактично встановлено повну матеріальну відповідальність ОСОБА_1 .

В той час, як актом службового розслідування встановлено, що вина ОСОБА_5 виражається у формі недбалості.

Причинами та умовами, що сприяли вчиненню правопорушення є особиста недисциплінованість військовослужбовця.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що для притягнення особи до повної матеріальної відповідальності доведенню підлягає вина військовослужбовця та умисел на настання збитків (усвідомлення або існування стану фізичної неможливості неусвідомлення наслідків дій), а також фізична змога запобігти настанню збитків у вигляді нестачі військового майна завдяки власному професійному досвіду, знанням, проведеному суб`єктом владних повноважень навчанню та використанню виданих суб`єктом владних повноважень технічних засобів контролю чи інших пристосувань, необхідних для виконання службових обов`язків за посадою чи службою.

Крім того, як вбачається із акту службового розслідування, під час проведення службового розслідування позивач надавав письмові пояснення з приводу виявленої нестачі майна, згідно з якими у червні 2022 року він прийняв посаду командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , перебуваючи у АДРЕСА_1 . Під час приймання йому були представлені акти прийому майна, якого він фактично не міг прийняти, оскільки воно знаходилось у місті Конотоп Сумської області. На його звернення до командира військової частини НОМЕР_1 щодо надання можливості поїхати й прийняти майно йому було відмовлено начальником штабу - першим заступником військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 та повідомлено, що була призначена відповідна комісія, яка вже прийняла майно. У грудні 2022 року, коли особовий склад розвідувальної роти вперше повернувся до міста Конотоп, було виявлено нестачу військового майна, яке мало там знаходитись. Зазначений факт нестачі військового майна майору ОСОБА_1 став відомий 19.01.2023 під час перебування його у міській клінічній лікарні м. Івано-Франківськ після поранення. Тому він не мав можливості брати участь у проведенні інвентаризації матеріальних засобів служби зв`язку розвідувальної роти.

Як правомірно враховано судом першої інстанції, викладені ОСОБА_5 обставини під час проведення службового розслідування не були перевірені належним чином, оскільки висновок відповідача про неправомірні дії командира розвідувальної роти та про причинний зв`язок між його діями та нестачею майна ґрунтувалися виключно на даних акту інвентаризації, в якому вказано вид та вартість втраченого майна, наказу про призначення позивача на відповідну посаду та письмових поясненнях старшого лейтенанта ОСОБА_15 , згідно з якими деяке майно зв`язку розвідувальної роти було втрачено під час бойових дій. За цими випадками проводились відповідні службові розслідування. Зокрема, одне із них було проведено у червні 2022 року, в межах якого старший лейтенант ОСОБА_16 надав пояснення у телефонному режимі. У зв`язку з цим під час проведення службового розслідування втрачене майно було частково відновлено/знайдено, тому загальна сума нестачі у підрозділі, зазначена в Акті інвентаризації, відрізняється від загальної суми, що зазначена у довідці про вартісну оцінку завданої шкоди.

Посилання на будь-які інші докази наявності причинного зв`язку між діями військовослужбовця, який вперше повернувся до міста Конотопа, де знаходилися склади для зберігання майна, у грудні 2022 року, та нестачею військового майна, акт службового розслідування не містить, в тому числі відсутні й письмові пояснення особового складу розвідувальної роти, якому могли бути видані відповідні радіостанції, та з яких можна було би встановити конкретні обставини їх втрати, зокрема, під час бойових дій.

Враховуючи встановлені у даній справі обставини та вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах в частині прийняття рішення про притягнення позивача як військовослужбовця до дисциплінарної та повної матеріальної відповідальності не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України, обставини події настання збитків у вигляді нестачі військового майна з`ясував неповно, під час розгляду справи відповідно до ч.2 ст.77 КАС України не довів, що між якістю виконання заявником службових обов`язків військовослужбовця та настанням збитків у вигляді нестачі військового майна з урахуванням перелічених вище факторів існує безпосередній причинно-наслідковий зв`язок та що у настанні цих збитків існує вина заявника саме у формі умислу, а не необережності.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 31.01.2023 №233 «Про результати службового розслідування» в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_1 у вигляді - «догани» та в частинні стягнення з грошового забезпечення позивача 94894, 64 грн за шкоду, завдану державі внаслідок створення нестачі військового майна служби зв`язку, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Щодо доводів апелянта про пропущення позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частинами 3, 5 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як вбачається з матеріалів справи та змісту позову ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду 25.04.2023 з позовною заявою про визнання протиправним та скасування частково наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 31.01.2023 №233 «Про результати службового розслідування» в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_1 у вигляді - «догани» та в частинні стягнення з грошового забезпечення ОСОБА_1 94894,64 грн за шкоду, завдану державі внаслідок створення нестачі військового майна служби зв`язку.

В позовній заяві зазначає, що 24.03.2024 він звернувся із рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 про видачу йому матеріалів службового розслідування (завірених копій) та витягу з наказу №233 від 31.01.2023 щодо перевірки майна зв`язку за результатами інвентаризації, які отримав та ознайомився з ними 28.03.2023 року, а тому місячний строк для звернення до суду ним не пропущений.

Вказане підтверджується наявною в матеріалах справи копією рапорту ОСОБА_1 від 24.03.2024 року.

Доказів отримання ним матеріалів службового розслідування або наказу від 31.01.2023 № 233 або ознайомлення з ними раніше матеріали справи не місять, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом, а тому доводи апелянта в цій частині є необгрунтованими.

Щодо розподілу судових витрат, зокрема, стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5099, 17 грн, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За частиною третьою статті 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів частин 1-4 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Така правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17.

Згідно з частиною шостою статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Виходячи з положень частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд указав, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Зазначені висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.09.2020 у справі № 826/4959/16, вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 01.09.2020 у справі № 640/6209/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19 при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вказані критерії закріплені у ч. 5 ст. 134 КАС України.

Зі змісту норм частин 4, 5 та 6 ст. 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано наступні докази, а саме: Договір про надання правової допомоги №148/23 від 10.04.2023р., ордер на надання правової допомоги, копію додатку №1 до цього договору, копію рахунку-фактури на суму 8000грн., копію акту виконаних робіт від 19.04.2023р., копію квитанцію №148/23 від 19.04.2023р. на суму 8000 грн. (а.с.52-59).

Крім того, у відповіді на відзив (а.с.92, зворотній бік) представник позивача зазначає про необхідність відшкодувати за рахунок відповідача ще 2000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, оскільки ним як адвокатом під час розгляду справи було: вивчено клопотання відповідача від 23.05.2023 про надання додаткового часу для підготовки відзиву у справі №480/3779/23; складено заперечення на клопотання відповідача від 23.05.2023 про надання додаткового часу для підготовки відзиву у справі №480/3779/23; вивчено клопотання відповідача про долучення доказів від 24.05.2023 у справі №480/3779/23, відзив на позовну заяву від 26.05.2023 та нормативну базу, на яку посилається відповідач у відзиві у справі №480/3779/23, а також підготовлено відповідь на відзив.

Також до правничої допомоги у цій справі фактично включено розмір фактичних витрат на копіювання або друк документів згідно з рахунком військової частини на суму 99,17грн. (а.с.169), який був сплачений представником позивача відповідно до квитанції (а.с.170).

Колегія суддів зазначає, що пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

В постанові Верховного Суду від 23.07.2023 по справі № 340/4492/22 (адміністративне провадження № К/990/12857/23) судом касаційної інстанції висловлено позицію, згідно якої наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення виключно для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу як це передбачено частиною сьомою статті 134 КАС України, однак, не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу застосовувати вимоги частин першої-четвертої статті 134 КАС України і перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.

Крім того, колегія суддів зазначає, що участь одного адвоката при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій свідчить про його обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин, що, поза сумнівом, істотно впливає на обсяг надання ним послуг в межах їх повторного вивчення.

Вказана позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст. ст. 19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті наданих послуг, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 10000 грн. є неспівмірною із складністю справи та наданими адвокатом послугами, із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг.

Відтак, виходячи з принципів обґрунтованості та пропорційності до предмету спору, складності справи та значення справи для сторін, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що заява позивача про стягнення витрат на правову допомогу підлягає частковому задоволенню, а саме: стягненню з відповідача на користь позивача 5000 грн витрат на правову допомогу, а також фактичних витрат на копіювання або друк документів в сумі 99,17 грн.

Доводи апелянта щодо неспівмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів вважає необгрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першоїї інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обгрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 19.03.2024 по справі № 480/3779/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Курило
Судді А.О. Бегунц Л.В. Мельнікова
Повний текст постанови складено 19.08.2024 року