Справа № 140/7762/21
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/7762/21 пров. № А/857/14015/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Обрізка І.М.

Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Ксензюк А.Я.), ухвалену в порядку письмового провадження м.Луцьк 06 травня 2024 року, у справі №140/7762/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

28.11.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, просив: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 у належному розмірі підвищення до пенсії, передбаченого статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катасрофи» з 22 січня 2021 року по даний час; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, відповідно до статті 39 вказаного в розмірі двох мінімальних заробітних плат за період з 22 січня 2021 року по давний час.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2021 року позов задоволено повністю.

02.05.2024 до суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_1 у порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09.09.2021 щодо перерахунку та виплати пенсії.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 06 травня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що на виконання рішення суду було видано виконавчий лист та він перебуває на цей час на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що заявник вказує, тобто станом на час звернення позивача до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України відкрите виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа. Крім того, 06.02.2024 суд вже виніс окрему ухвалу, яка також підлягає примусовому виконанню відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Суд першої інстанції зазначив, що повноваження щодо вчинення дій з примусового виконання рішення суду, в тому числі і щодо перевірки його виконання, належать передусім до повноважень виконавців, а звернення до суду в порядку статті 383 КАС України є виключною мірою, якщо позивачем було вичерпано усі можливі механізми на стадії примусового виконання рішення суду. Суд першої інстанції зазначив, що в такій ситуації відсутні правові та фактичні підстави для застосування механізму визначеного статтею 383 КАС України про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви позивача про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 06 травня 2024 року та заяву позивача задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що постановою Великої Палати Верховного суду від 04 квітня 2024 у справі №240/19227/21 зроблені правові висновки, що розмір підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам на підставі статті 39 Закону України №796-ХІІ, встановлюється із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня відповідного календарного року, а не мінімальної заробітної плати. Скаржник вказує, що на виконання рішення суду та окремої ухвали у даній справі відповідач провів з 01.01.2024 нарахування підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ та нарахував доплату, виходячи з величини розміру двох мінімальних заробітних плат, а не розміру двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб. На думку скаржника, відповідач не мав права застосовувати умови пенсійного забезпечення (розрахункові величини), які погіршують соціальне становище пенсіонера та звужують обсяг вже існуючих прав.

Враховуючи положення статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає частково.

З матеріалів справи вбачається, що Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2021 року позов задоволено повністю: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області провести з 22 січня 2021 року нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі визначеному статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно з Законом про Державний бюджет на відповідний рік); стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області судовий збір у сумі 908,00 грн.

Постановою Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 24.03.2023 ВП №71380158 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №1330/2023, виданого 24.02.2023 Волинським окружним адміністративним судом про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області провести ОСОБА_1 з 22 січня 2021 року нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно з Законом про Державний бюджет на відповідний рік).

Окремою ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону - неналежного виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2021 року у справі №140/7762/21 після набрання ним законної сили в частині здійснення перерахунку ОСОБА_1 рішенням від 10.04.2023, яким обмежено нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеного статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ, враховуючи прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законодавством станом на 1 січня 2021 року, а не станом на 01 січня календарного року виплати пенсії.

Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області рішенням №80 від 09.02.2024 про перерахунок пенсії провело з 01.01.2024 нарахування підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ, із застосуванням мінімальних заробітних плат.

Вважаючи протиправним здійснення Управлінням нарахування підвищення до пенсії з 01.01.2024 у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ, із застосуванням мінімальних заробітних плат, ОСОБА_1 звернулася вдруге до суду з заявою в порядку статті 383 КАС України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали від 06 травня 2024 року, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Відповідно до частини 1 статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Положеннями частини 1 статті 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Частиною 2 статті 383 КАС України закріплено, що у такій заяві зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява; 2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 5) номер адміністративної справи; 6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження; 7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання; 8) інформація про хід виконавчого провадження; 9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.

Вказана стаття 383 КАС України передбачає можливість звернутися до суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Ця стаття є останньою в розділі IV КАС України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах» і містить чіткі вимоги до такої заяви, строк звернення, порядок її розгляду та наслідки невідповідності вимогам заяви.

Зі змісту цієї статті випливає, що як крайній захід для захисту прав особи позивача, на користь якої ухвалене рішення суду, закон встановив можливість звернення до суду з відповідною заявою.

Стаття 39 Закону №796-ХІІ у редакції, чинній до 01.01.2015 (а саме: в редакції від 09.07.2007), була викладена в такій редакції: «Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: - у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; - у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; - у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати. Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України».

Так, як встановлено судом апеляційної інстанції, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2021 року зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області провести з 22 січня 2021 року нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно з Законом про Державний бюджет на відповідний рік).

При цьому, окремою ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, вчинені на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2021 року у справі №140/7762/21 після набрання ним законної сили щодо перерахунку та виплати ОСОБА_1 пенсії рішенням від 10.04.2023, яким обмежено нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеного статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ, враховуючи прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законодавством станом на 1 січня 2021 року, а не станом на 01 січня календарного року виплати пенсії та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону - неналежного виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2021 року у справі №140/7762/21 після набрання ним законної сили в частині здійснення перерахунку ОСОБА_1 рішенням від 10.04.2023, яким обмежено нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеного статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ, враховуючи прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законодавством станом на 1 січня 2021 року, а не станом на 01 січня календарного року виплати пенсії.

Зі змісту заяви позивача від 02.05.2024 про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду вбачається, заявник не погоджується з тим, що з 01.01.2024 нарахування підвищення до пенсії ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ, із застосуванням мінімальних заробітних плат, а не розміру двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції дійшов до висновків, що повноваження щодо вчинення дій з примусового виконання рішення суду, в тому числі і щодо перевірки його виконання, належать передусім до повноважень виконавців, а звернення до суду в порядку статті 383 КАС України є виключною мірою, якщо позивачем було вичерпано усі можливі механізми на стадії примусового виконання рішення суду. В такій ситуації відсутні правові та фактичні підстави для застосування механізму визначеного статтею 383 КАС України про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Таким чином, як це зазначив суд першої інстанції, являються передчасними та безпідставними вимоги заяви позивача ОСОБА_1 про застосування приписів статті 383 КАС України, а саме про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання окремої ухвали суду від 06.02.2024 у цій справі щодо застосування до спірної виплати розрахункової величини два прожиткових мінімуми, а не дві мінімальні заробітні плати.

Проте, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що виконання судового рішення має особливо важливе значення як для особи, яка звернулась за захистом порушеного права і судом такий захист реалізовано у судовому рішенні, що набрало законної сили, так і для держави, яка, з врахуванням принципу поділу влади та на виконання ст. 8 та ст. 22 Конституції України, створила правові інституції, наділивши їх відповідними компетенціями, для реалізації своїх позитивних зобов`язань перед особою.

Так, Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі №806/2143/15 звертав увагу, що статті 382 і 383 КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Отже, забезпечення виконання судових рішень в публічно-правових спорах покладається, у тому числі, на адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші процесуальні засоби, сприяють реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

На важливість належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.

Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 р. № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00; пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява № 6318/03; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia», заява № 30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04).

Слід зауважити, що КАС України закріплює ряд спеціальних процесуальних засобів забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судового рішення: роз`яснення судового рішення; судовий контроль за виконанням судового рішення; відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, зміна чи встановлення способу і порядку виконання; зупинення виконання судових рішень лише у виключних випадках тощо.

Проте, згідно Закону України «Про виконавче провадження», на органи, які здійснюють примусове виконання судових рішень законодавцем покладено обов`язок щодо здійснення виконавчого провадження, та визначено правові механізми «впливу» і «стимулювання» до виконання обов`язкового судового рішення, що, зокрема, передбачено статтею 75 Закону.

Як це встановлено судом апеляційної інстанції, звертаючись заявою до суду в порядку ст.383 КАС України, яка розглянута та 06.02.2024 Волинським окружним адміністративним судом постановлена окрема ухвала, якою, зокрема, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону - неналежного виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2021 року у справі №140/7762/21 після набрання ним законної сили в частині здійснення перерахунку позивача рішенням від 10.04.2023, яким обмежено нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеного статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ, враховуючи прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законодавством станом на 1 січня 2021 року, а не станом на 01 січня календарного року виплати пенсії, право на реалізацію такого процесуального механізму судового контролю, що передбачений статтею 383 КАС України, позивачем реалізовано.

Повторне звернення з заявою в порядку ст. 383 КАС України, процесуальним законом не передбачено. Отже, заява позивача від 02.05.2024, яка подана до суду в порядку ст. 383 КАС України повторно, за вищевказаних підстав до задоволення не підлягає.

Разом з тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, окрема ухвала Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року також підлягає примусовому виконанню відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Суд апеляційної інстанції звертав увагу, що невиконання судового рішення в добровільному порядку, а згодом після постановлення окремої ухвали в порядку ст. 383 КАС України, не перешкоджає позивачу ставити перед державним виконавцем питання про застосування «стимулюючих» норм, що визначені у ст.75 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

За таких обставин, з врахуванням статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при прийнятті оскаржуваної ухвали суд першої інстанції неповно встановлено обставини справи та порушив норми процесуального права, що є наслідком зміни мотивів відмови в задоволенні заяви.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 06 травня 2024 року у справі №140/7762/21 - змінити в частині мотивів відмови в задоволенні заяви.

В решті ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 06 травня 2024 року у справі №140/7762/21 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді І. М. Обрізко
Н. М. Судова-Хомюк