Справа № 380/20525/23
Суддя: Кузан Ростислав Ігорович
Дата ухвалення: 2024-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2024 рокусправа № 380/20525/23

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Кузана Р.І. розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дії, стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України (місцезнаходження: 03168, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, 6, ), в якому просить:

- визнати протиправними дії Центру забезпечення службової діяльності Міністерства Оборони та Генерального Штабу Збройних Сил України щодо несвоєчасної виплати грошової компенсації за неотримане речове майно;

- стягнути з Центру забезпечення службової діяльності Міністерства Оборони та Генерального Штабу Збройних Сил України середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 29.07.2023 по 16.08.2023 в сумі 30154 грн. 14 коп. (без утримання податків та обов`язкових платежів).

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що станом на день виключення його зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відповідач не провів з ним розрахунку у повному обсязі. Вказує, що відповідач здійснив остаточний розрахунок з позивачем 16.08.2023. Таким чином, за твердженням позивача, після того, як відповідач у повному розмірі розрахувався із позивачем, в нього виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Просив позов задовольнити.

Ухвалою від 05.09.2023 суддя залишив позовну заяву без руху.

Ухвалою судді від 12.09.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Сторони належним чином повідомлялися про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідач 17.10.2023 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Відзив обґрунтований тим, що норми статті 117 КЗпП України не поширюються на відносини між військовими частинами та військовослужбовцями щодо проходження військової служби та виплати грошового забезпечення. На день звільнення позивача з військової служби відсутнім був спір щодо виплат при звільненні, тож підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні. Звертає увагу, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , де перебував на фінансовому забезпеченні. Також зазначає, що компенсація за недоотримане речове майно, є грошовим вираженням еквіваленту певної речі, яка не була отримана особою, та жодним чином не пов`язана з оплатою праці. Підсумовуючи наведене, відповідач зазначає, що у межах спірних правовідносин він діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому в задоволенні позову просить відмовити повністю.

Від позивача 18.10.2023 надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою від 21.02.2024 суддя витребував для долучення до матеріалів справи від Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України документи, які стали підставою для прийняття наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №182 від 28.07.2023, а саме: рапорт полковника ОСОБА_2 від 28.07.2023 №313/р/4502, витяг з наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 22.06.2023 №1362 та довідку про проходження служби від 28.07.2023 №313/7/661.

На виконання вимог ухвали відповідач повідомив, що документи у Центральному управлінні справами відсутні, оскільки ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді начальника групи забезпечення Командування Об`єднаних сил Збройних Сил України адміністративного центру Об`єднаного штабу військової частини НОМЕР_2 .

Ухвалою суду від 28.03.2024 витребувано для долучення до матеріалів справи від Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) документи, які стали підставою для прийняття наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №182 від 28.07.2023, а саме: рапорт полковника ОСОБА_2 від 28.07.2023 №313/р/4502, витяг з наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 22.06.2023 №1362 та довідку про проходження служби від 28.07.2023 №313/7/661.

13.05.2024 на адресу суду надійшли витребувані судом документи.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , яка перебуває на фінансовому забезпеченні Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України.

На підставі рапорту позивача від 28.07.2023 наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 28.07.2023 №182 полковника ОСОБА_1 виключено з 29.07.2023 з продовольчого та з 28.07.2023 грошового забезпечення.

16.08.2023 на банківський рахунок ОСОБА_1 проведено виплату грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 46583,29 грн, що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк».

Стверджуючи про наявність права на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Вирішуючи спір суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 вказаного Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

У цій справі судом встановлено, що при звільнені відповідачем грошова компенсація за неотримане речове майно своєчасно не виплачена позивачу. Перерахування відповідачем коштів як грошової компенсації за неотримане речове майно на картковий рахунок позивача здійснено 16.08.2023 в сумі 46583,29 грн, відповідно до виписки по банківському рахунку позивача, відкритому у АТ «КБ «Приватбанк».

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду прийнято постанову від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, в якій вирішувалось питання наявності чи відсутності підстав для застосування статей 116, 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Верховний Суд вирішуючи вказану справу зазначив, що для цього належить визначити правову природу такої компенсації та строки її виплати. Відтак, судова палата, проаналізувавши законодавчі приписи, висновки Конституційного Суду України та Верховного Суду, в пунктах 47 - 56 постанови дійшла до такого всиновку:

« 47. Зі змісту положень Інструкції №232 висновується, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

48. Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.

49. Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.

50. Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

51. Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

52. Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

53. Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

54. Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

55. Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення №1153/2008.

56. Указані висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)».

Позивач звільнений з військової служби наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 22.06.2023 №1362 у відставку за пунктом «б» (за станом здоров`я) пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно з рапортом від 07.07.2023 позивач просив нарахувати та виплати йому грошову компенсацію за неотримане речове майно у зв`язку зі звільненням з військової служби.

Відповідно до абзацу 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, до проведення з військовослужбовцем усіх необхідних розрахунків такий не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Тобто, лише надавши згоду (власне волевиявлення) на виключення зі списків особового складу військової частини до проведення з ним усіх необхідних розрахунків, військовослужбовець фактично знімає з роботодавця відповідальність, що передбачена ст. 117 КЗпПУ, щодо виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Суд встановив, що позивач після звільнення з військової служби (22.06.2023) не був виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , у зв`язку з не проведенням йому нарахування та виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.

Лише з 28.07.2023 наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 28.07.2023 №182 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 .

Підставою для прийняття цього наказу командиром військової частини НОМЕР_2 був наказ Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 22.06.2023 №1362 та рапорт ОСОБА_1 від 28.07.2023.

Зі змісту рапорту позивача від 28.07.2023 суд встановив, що позивач просив виключити його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 з 28.07.2023 та направити його на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Тобто, позивач фактично погодився на виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 без проведення всіх необхідних розрахунків.

Отже, в даному випадку, затримка виплати грошової компенсації за неотримане позивачем речове майно не може бути підставою для відповідальності відповідача за ст.117 КЗпПУ у вигляді стягнення на користь позивача середнього заробітку за затримку повного розрахунку.

Суд також враховує, що виплата грошової компенсації за неотримане позивачем речове майно проведена відповідачем 16.08.2023, тобто впродовж незначного проміжку часу після виключення позивача із списків особового складу військової частини.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому вважає їх такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 293, 295 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дії, стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Р.І. Кузан