Справа № 320/8448/24
Суддя: Марич Є.В.
Дата ухвалення: 2024-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2024 року справа №320/8448/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Державної податкової служби України (далі відповідач 1, ДПС України), Головного управління ДПС у м. Києві (далі відповідач 2), в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової служби України від 19 січня 2024 року №73-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 »;

- зобов`язати Державну податкову службу України поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління ДПС у м. Києві;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління ДПС у м. Києві;

- стягнути з Головного управління ДПС у місті Києві 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за період вимушеного прогулу;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Державної податкової служби України (04053, м. Київ, площа Львівська, 8, ) та з Головного управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) на користь ОСОБА_1 , судові витрати, що включають в себе судовий збір в розмірі 5 450 (п`ять тисяч чотириста п`ятдесят) гривень 40 копійок;

- стягнути з Державної податкової служби України (04053, м. Київ, площа Львівська, 8, ) на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн;

- скасувати наказ Головного управління ДПС у м. Києві від 26 січня 2024 року №28-о «Про оголошення наказу ДПС від 19.01.2024 №73-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ».

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що його звільнено з роботи на підставі частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», проте наміру звільнятися у позивача не було, а заява про звільнення із займаної посади написана під моральним та психологічним тиском за відсутністю вільного волевиявлення, оскільки позивач перебував у стані сильного душевного хвилювання, до того ж така заява про звільнення була відкликана позивачем. Крім того, наказ від 19 січня 2024 року №73-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » видано відповідачем 1 у період перебування позивача на лікарняному (тимчасовій непрацездатності), що прямо суперечить вимогам статті 38 КЗпП України. Тому, на переконання позивача, вищевказані накази підлягають скасуванню з одночасним поновленням позивача на роботі та стягненням середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відшкодуванням моральної шкоди.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.05.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з викликом сторін; запропоновано відповідачам надати відзив на позовну заяву та витребувано докази.

Представником Державної податкової служби України подано відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позовних вимог та зазначив, що поданням заяви про звільнення з посади позивач виявив власну ініціативу (волевиявлення) припинити державну службу та звільнитися з посади за власним бажанням. Також, вказано, що позивач не навів конкретних обставин, які свідчили б про те, що заява про звільнення з посади була написана під будь-яким впливом, а дії щодо його намірів продовження трудових правовідносин з ДПС є суперечливими. Відповідач 1 вважає, що оскаржуваний наказ від 19 січня 2024 року №73-о є правомірним, прийнятим у спосіб та порядку, передбаченому чинним законодавством. Крім того, представником відповідача 1 вказано, що позивачем не наведено належних обґрунтувань щодо факту заподіяння йому моральних або фізичних страждань, тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Представник відповідача 1 просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Представником Головного управління ДПС у м. Києві подано відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що не погоджується з позовними вимогами та вважає їх безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, мотивуючи тим, що підставою для припинення трудового договору з ініціативи працівника достатньо його волевиявлення, що знаходить своє відображення у заяві на звільнення із займаної посади за власним бажанням, що мало місце у випадку з позивачем. Позивач не навів жодних конкретних обставин, які давали б підстави для висновку про те, що йому зі сторони суб`єкта призначення були висловлені будь-які погрози чи вчинені інші дії, які могли б реально вплинути на його волевиявлення щодо написання заяви за власним бажанням. Також, відкликання заяви на звільнення, яка написана ОСОБА_1 відповідно до частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу», на думку відповідача 2, свідчить лише про суперечливу поведінку позивача щодо попередньо погоджених з суб`єктом призначення умов звільнення.

Представником Головного управління ДПС у м. Києві зазначено, що враховуючи законність звільнення за угодою сторін ОСОБА_1 , недоведеності здійснення тиску та відсутність доказів причинно-наслідкового зв`язку між звільненням та приниженням честі та гідності, відсутність розрахунку розміру моральної шкоди, ГУ ДПС у м. Києві вважає вимогу щодо стягнення суми 50 000, 00 грн моральної шкоди необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Представник відповідача 2 просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

За згодою сторін справа була розглянута у порядку письмового провадження на підставі документів, наявних у її матеріалах.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Наказом Державної податкової служби України від 13 березня 2023 року № 268-о ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Головного управління ДПС у м. Києві.

Наказом Державної податкової служби України від 14 березня 2023 року №269-о «Про покладення виконання обов`язків на ОСОБА_1 » на позивача покладено виконання обов`язків начальника Головного управління ДПС у м. Києві.

Наказом Державної податкової служби України від 04 січня 2024 року №22-о «Про втрату чинності наказу ДПС» визнано таким що втратив чинність наказ Державної податкової служби України від 14 березня 2023 року №269-о «Про покладення виконання обов`язків на ОСОБА_1 » з 09 січня 2024 року.

Наказом Державної податкової служби України від 19 січня 2024 року №73-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 , заступника начальника Головного управління ДПС у місті Києві, 24 січня 2024 року за власним бажанням, згідно з частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу». Підстава: заява ОСОБА_1 .

На підставі наказу Державної податкової служби України від 19.01.2024 №73-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » Головним управлінням ДПС у м. Києві видано наказ від 26 січня 2024 року №28 «Про оголошення наказу ДПС від 19.01.2024 №73-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ».

Не погоджуючись із вищезазначеними наказами №73-о та №28, вважаючи їх протиправними та такими, що винесені з порушенням вимог чинного законодавства, а звільнення своє з посади незаконним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з положеннями частини першої та шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби регулюються Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон №889-VIII, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частинами 2, 3 статті 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом третім частини першої статті 83 Закону №889-VIII визначено, що державна служба припиняється: за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

За приписами частин першої - третьої статті 86 Закону №889-VIII передбачено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

З огляду на викладене, Законом №889-VIII визначено як дві окремі підстави припинення державної служби, а саме припинення її з ініціативи державного службовця звільнення за власним бажанням та за угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 1 та частини третьої статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), цим Кодексом регулюються трудові відносини всіх працівників, а статтею 4 Кодексу передбачено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Отже, до спірних правовідносин, що виникли у цій справі, крім Закону № 889-VIII, підлягають застосуванню також положення КЗпП України.

Статтями 2, 5-1 КЗпП України закріплено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.

Пунктом 6 частини першої статті 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Загальні підстави припинення трудового договору передбачені статтею 36 КЗпП України.

Так, пунктом 4 частини першої цієї статті передбачено, що однією з підстав припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Частиною першою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

У постанові від 03.12.2020 у справі № 140/3179/19 Верховний Суд, аналізуючи положення Закону України «Про державну службу», якими врегульовано питання щодо припинення державної служби за ініціативою державного службовця, вказав, що при вирішенні питання щодо правомірності звільнення державного службовця за його власним бажанням суди повинні з`ясувати чи було волевиявлення державного службовця на звільнення; чи закінчився двотижневий строк попередження або чи була взаємна домовленість сторін про звільнення до закінчення строку попередження.

У цій же постанові Верховний Суд наголосив, що основними умовами припинення державної служби за частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу» є наявність заяви працівника на звільнення саме із зазначенням бажаної дати звільнення, що є істотною умовою для припинення державної служби за власним бажанням. Визначення дати звільнення є обов`язковою умовою досягнення взаємної домовленості з суб`єктом призначення, оскільки при наявності лише заяви про звільнення за власним бажанням та у випадку недосягнення взаємної домовленості щодо дати звільнення, державний службовець підлягає звільненню на підставі частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», оскільки частина друга вказаної статті передбачає умови звільнення державного службовця до закінчення двотижневого строку встановленого частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу».

При цьому, основними умовами для припинення державної служби за частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу» є строк, з якого припиняється державна служба, оскільки державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Водночас, аналізуючи положення статті 38 КЗпП України, Верховний Суд у справі № 140/3179/19 вказав, що цією правовою нормою надано працівникові безумовне право на відмову від раніше поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку і власник або уповноважений ним орган не має права звільняти таку особу до закінчення строку попередження.

Також, у постанові від 18.11.2019 у справі № 813/3857/15 Верховний Суд, аналізуючи норми КЗпП України, якими урегульовано питання щодо розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, виснував, що оскільки звільнення у порядку, передбаченому статтею 38 Кодексу законів про працю України, є одностороннім волевиявленням працівника, який подав заяву про звільнення за власним бажанням, то він у будь-який момент до закінчення двотижневого строку з моменту подачі заяви може її відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться.

Вказана правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом у постановах від 03 грудня 2020 року у справі № 140/3179/19, від 07 березня 2018 року у справі № 810/2728/16, від 10 березня 2020 року у справі № 803/959/17, від 03 грудня 2020 року у справі № 140/3179/19, від 09 березня 2023 року у справі № 640/30382/21.

Отже, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення державної служби та звільнення з посади за власним бажанням суди повинні з`ясувати: чи було волевиявлення державного службовця на звільнення; чи закінчився двотижневий строк попередження; чи була взаємна домовленість сторін про звільнення до закінчення строку попередження.

Судом встановлено, що 10.01.2024 ОСОБА_1 подано заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням.

Позивач пояснила це тим, що у зв`язку з виникненням ситуації із затриманням 02.01.2024 одного із працівників Головного управління ДПС у м. Києві під час отримання ним неправомірної вигоди, засобами масової інформації, телеграм каналами із десятками тисяч підписників почала ширитися інформація щодо позиції керівництва ДПС та представників профільного комітету Верховної Ради України, яка полягає в необхідності нести політичну відповідальність (у вигляді звільнення з посади) всьому керівництву органу в якому таке правопорушення відбулося. 10 січня 2024 року позивача викликано до керівництва ДПС України (за адресою м. Київ, Львівська площа 8) та під психологічним тиском змусили написати заяву про звільнення за власним бажанням. Аргументацією для примушування ОСОБА_1 до написання заяви про звільнення за власним бажанням були «негласні» правила, згідно з якими, у разі настання в територіальному органі корупційного скандалу звільненню підлягає вся керівна вертикаль територіального органу.

Як свідчать матеріали справи, вказане, зокрема, підтверджується тим, що наказом Державної податкової служби України від 04.01.2024 №22-о визнано таким, що втратив чинність з 09.01.2024 наказ Державної податкової служби України від 14.03.2023 №269-о, яким було покладено на ОСОБА_1 виконання обов`язків начальника Головного управління ДПС у м. Києві.

Водночас, суд зазначає, що позивач, посилаючись на те, що заява про звільнення за власним бажанням була написана під тиском керівництва ДПС, не надав переконливих доказів і мотивів таких дій роботодавця. Доказів звернення позивача з цього приводу до правоохоронних органів не надано.

Законом № 889-VIIІ передбачений механізм реагування державних службовців на спроби вплинути на їх діяльність, у зв`язку з чим звільнення під тиском не може обґрунтовуватися загальним посиланням на некоректну чи незаконну поведінку керівництва.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, внаслідок виникнення вищезгаданої ситуації 02.01.2024, негативних новин у засобах масової інформації та телеграм-каналах, зняття позивача з виконання обов`язків начальника Головного управління ДПС у м. Києві, через погіршення психологічного стану та самопочуття, ОСОБА_1 не змогла виконувати свої функціональні обов`язки.

Відповідно до листків непрацездатності № 19519416-1, № 19731683-1, ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 08.01.2024 по 12.01.2024 та з 15.01.2024 по 19.01.2024 включно.

Саме під час тимчасової непрацездатності 10.01.2024 позивача викликано до керівництва ДПС України та остання написала заяву про звільнення з посади за власним бажанням, тобто написання заяви відбулось не з власної ініціативи (волевиявлення), а викликано емоційним впливом та хворобливим станом здоров`я.

Більш того, у заяві від 10.01.2024 про звільнення з посади за власним бажанням позивач не вказав дату, з якої необхідно звільнити, що ще раз підтверджує її емоційний психологічний стан та відсутність вільного волевиявлення на звільнення з роботи.

Також, судом встановлено, що по виходу на роботу після завершення терміну тимчасової непрацездатності, позивачем 23.01.2024 подано заяву про залишення без розгляду заяви про звільнення з посади за власним бажанням від 10.01.2024, що в свою чергу вказує на відсутність дійсного волевиявлення працівника на припинення трудового договору, укладеного на невизначений строк, до видачі наказу про звільнення, та її намір реалізувати своє право на залишення на роботі.

Крім того, позивач відкликав попередньо подану заяву про звільнення за власним бажанням у встановлений чинним законодавством строк - 23.01.2024, тобто до закінчення двотижневого строку з дня подання заяви про звільнення від 10.01.2024.

Однак, на підставі заяви ОСОБА_1 від 10.01.2024 Державною податковою службою України видано наказ 19.01.2024 за №73-о, яким наказано припинити державну службу та звільнити ОСОБА_1 із займаної посади - заступника начальника Головного управління ДПС у місті Києві 24 січня 2024 року за власним бажанням згідно з частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу».

Як уже зазначалось вище, основними умовами припинення державної служби за частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу» є наявність заяви працівника на звільнення саме із зазначенням бажаної дати звільнення, що є істотною умовою для припинення державної служби за власним бажанням, а також строк, з якого припиняється державна служба. Оскільки державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Таке правило зумовлене тим, що після закінчення зазначеного терміну працівник може залишитися на роботі й не вимагати розірвання трудового договору.

Оскільки звільнення у порядку, передбаченому статтею 38 КЗпП України, є одностороннім волевиявленням працівника, який подав заяву про звільнення за власним бажанням, то він у будь-який момент до закінчення двотижневого строку з моменту подачі заяви може її відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться. Також, працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, а він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин. Роботодавець не має права приймати рішення про звільнення такого працівника до закінчення вказаного двотижневого строку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі №810/2728/16.

З матеріалів справи вбачається, що позивач подав заяву на звільнення із займаної посади за власним бажанням 10.01.2024.

В той час, наказ про звільнення позивача із займаної посади Державною податковою службою України видано 19.01.2024, тобто до закінчення двотижневого строку попередження з дня подання заяви про звільнення.

Як свідчать матеріали справи, у заяві про звільнення з посади за власним бажанням від 10.01.2024 позивачем не було зазначено дату, з якої необхідно звільнити (відсутнє волевиявлення), домовленостей між позивачем та відповідачами про звільнення у конкретну дату також не було, 14 календарних днів з моменту написання заяви до моменту видачі наказу про звільнення не пройшло.

З огляду на це працівник не може бути звільнений за пунктом 1 статті 36 КЗпП, якщо одна зі сторін не дає згоди на припинення трудового договору або не було досягнуто домовленості про дату звільнення.

Крім того, як зазначив позивач, що не спростовано відповідачами, після закінчення строку тимчасової непрацездатності з 25.01.2024 позивач перебував на робочому місці 25 січня та 26 січня 2024 року, не залишив роботу та не вимагав розірвання трудового договору, що, в свою чергу, прямо забороняло відповідачу 1 видавати наказ про звільнення останнього.

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про протиправність видачі спірного наказу про звільнення з посади позивача, оскільки останній, як встановлено вище, вчасно відкликавши попередньо подану заяву про звільнення, виявив бажання не розривати трудові відносини з відповідачем 2.

При цьому, судом не встановлено, а відповідачами не доведено, факт запрошення на його посаду іншу особу, якій відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Суд враховує частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Отже, з викладених норм Конституції України вбачається, що одним із принципів дії правової системи в Україні визначено принцип верховенства права та встановлено, що права і свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених Конституцією України.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 року у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді, як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту у національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині 1 статті 235 та статті 240-1 КЗпП України, тому встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, єдиним можливим рішенням суду є поновлення такого працівника на посаді.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Зазначена норма права вказує на те, що суд, встановивши факт звільнення без законної на те підстави, зобов`язаний поновити працівника на раніше займаній посаді.

Виходячи з викладеного, суд доходить висновку, що відповідач звільнив позивача з порушенням порядку, установленого законом, а тому відповідно до положень статті 235 КЗпП України позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого його було звільнено, а саме - на посаді заступника начальника Головного управління ДПС у м. Києві з 25 січня 2024 року.

Зважаючи на висновок суду про протиправність наказу ДПС України від 19.01.2024 за №73-о, який став підставою для видачі наказу Головного управління ДПС у м. Києві від 26.01.2024 №28-о «Про оголошення наказу ДПС від 19.01.2024 №73-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 », суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування вказаного наказу від 26.01.2024 №28-о.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення, суд зазначає наступне.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 5 Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З довідки Головного управління ДПС у м. Києві від 17.05.2024 №10-221 вбачається, що загальна сума заробітної плати за останні два місяці роботи позивача становить 91 907,60 грн, у тому числі за листопад 2023 року 46 704,00 грн, за грудень 2023 року 45 203,60 грн. Середньоденна заробітна плата позивача становить 2137,39 грн.

Час вимушеного прогулу позивача у період з 25.01.2024 по 16.08.2024 становить 147 робочих днів, а тому стягненню на його користь підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 314 196,33 грн (2137,39 грн х 147), з яких відповідач відрахує загальнообов`язкові податки та збори.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

З урахуванням цих положень рішення підлягає негайному виконанню в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, що складає 45 953,80 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно частин першої та другої статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1167 ЦК України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4,5 даної Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивачем не доведено, а судом не встановлено обґрунтованих доказів, які підтверджували б факт заподіяння позивачу моральної шкоди неправомірними діями відповідача 1.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведений факт заподіяння відповідачем 1 моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача 1 та вини останнього в її заподіянні, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позову, в цій частині позовних вимог, відсутні.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позов є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі зазначених положень, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову частково, на користь позивача підлягає стягненню здійсненні ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 гривень солідарно за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної податкової служби України (04053, м. Київ, Львівська площа, 8, ), Головного управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, код ЄДРПОУ ВП 44116011) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової служби України (04053, м. Київ, Львівська площа, 8, ) від 19 січня 2024 року №73-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ».

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, код ЄДРПОУ ВП 44116011) від 26.01.2024р. №28-о «Про оголошення наказу ДПС від 19.01.2024р. №73-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ».

4. Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на державній службі та на посаді заступника начальника Головного управління ДПС у м. Києві з 25.01.2024р.

5. Стягнути з Головного управління ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 314 196,33 грн. (триста чотирнадцять тисяч сто дев`яносто шість гривень, тридцять три копійки).

6. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) і стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 45 953,80 грн. (сорок п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят три гривні, вісімдесят копійок).

7. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень, двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової служби України (04053, м. Київ, Львівська площа, 8, ).

8. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень, двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, код ЄДРПОУ ВП 44116011).

9. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

10. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Марич Є.В.