Справа № 200/5374/24
Суддя: Чучко В.М.
Дата ухвалення: 2024-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про відмову у забезпеченні позову

19 серпня 2024 року Справа №200/5374/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чучка В.М., розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі №200/5374/24, за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування наказу від 22.07.2024 №7-дс «Про накладення дисциплінарного стягнення», -

В С Т А Н О В И В:

16.08.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із заявою про забезпечення позову, у якій просить суд заборонити відповідачу вчиняти певні дії, а саме звільняти позивача з посади державної служби на підставі застосованого до нього наказом ДПС від 22.07.2024 №7-дс дисциплінарного стягнення.

В обґрунтування вищевказаної заяви заявником зазначено, що ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06.08.2024 у задоволенні заяви про забезпечення позову позивачу було відмовлено, оскільки забезпечення позову шляхом зупинення дії спірного наказу матиме правові наслідки аналогічні тим, що могли б настати у разі задоволення позову в даній справі, а питання протиправності оскаржуваного наказу будуть встановлюватись під час судового розгляду, а тому суд не прийняв доводи позивача про очевидну протиправність оскаржуваного наказу. Погоджуючись із вказаним вище рішенням Донецького окружного адміністративного суду у формі ухвали, позивач вважає, що існує необхідність та наявні підстави для забезпечення позову іншим видом забезпечення - забороною вчиняти певні дії. Так, оскаржуваним Наказом ДПС України від 22.07.2024 №7-дс до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади державної служби у зв`язку із порушенням позивачем присяги державного службовця. Застосування дисциплінарного стягнення матиме своїм наслідком наступне звільнення позивача з посади державної служби. Неминучість такого розвитку подій підтверджується змістом оскаржуваного наказу, адже фактично, попри відсутність наказу про звільнення відповідач вже прийняв рішення та продовжує вчиняти дії щодо його реалізації. Так зокрема, відповідно пп.16 п.11 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою КМ України від 06.03.2019 №227 відповідач звернувся до Міністра фінансів України для отримання погодження на звільнення позивача. Позивач вважає, що звільнення його з посади державної служби в майбутньому фактично унеможливить чи суттєво ускладнить виконання рішення суду, якщо ним будуть задоволені позовні вимоги, та ще в більшій мірі порушить право позивача на державну службу та право на працю. Після фактичного звільнення буде суттєво ускладнене виконання рішення суду, оскільки скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення не зможе забезпечити поновлення особи на роботі. Дана обставина вимагатиме прикладення значних зусиль для виконання судового рішення, які полягатимуть в оскарженні наказу про звільнення, поновлення на роботі на посаду, на яку ймовірно буде прийнята інша особа. Вказане створює реальну загрозу невиконання рішення суду та матиме невідворотні наслідки для позивача в частині порушення його права на державну службу, права на працю, яке окрім можливості доступу та забезпечення джерел для задоволення потреб себе і своєї сім`ї включає ще й нематеріальні права на самореалізацію та самовираження. ] [0Y *†$ 000 *†$ +о"ЉЯъ№ ]Љr'Њлѕnѓ ·nІ%лђ;®"ЋaЫѓ †^ч@ 202408

Розглянувши заяву про забезпечення адміністративного позову та подані матеріали, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

На підставі частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, у відповідності до положень частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України забезпечення позову допускається, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно до частини 1 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Згідно з частиною 2 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Водночас, будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 826/14951/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 140/2474/20.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, як суд вже зазначав в ухвалі про відмову у забезпеченні позову у даній адміністративній справі від 06.09.2024 року, забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

У свою чергу, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Суди не вправі вживати такі заходи до забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.

Разом з тим, позивачем у заяві про забезпечення позову не доведено та документально не підтверджені обставини, які б унеможливили захист його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі.

Суд зазначає, що механізм поновлення на роботі чітко передбачений законодавцем та відображений у чисельній судовій практиці, а компенсацією за незаконне звільнення є стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а отже доводи позивача про існування реальної загрози невиконання рішення суду та невідворотних наслідків в частині порушення права на державну службу і права на працю, у випадку прийняття рішення на користь позивача, є необґрунтованими.

За таких підстав та враховуючи, що позивачем не доведено існування обставин, вказаних у частині другій статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, у суду відсутні підстави вважати, що невжиття судом заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав та інтересів позивача, а тому заява позивача про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись нормами ст.ст. 150-154, 248 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Повний текст ухвали складено та підписано 19 серпня 2024 року.

Ухвала набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтями 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Суддя В.М. Чучко