Справа № 140/36336/23
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2024-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/36336/23 пров. № А/857/8961/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Волинської митниці на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року у справі № 140/36336/23 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКВІСТ-СІМ» до Волинської митниці про визнання протиправними дій та скасування рішення, (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Ковальчуком В.Д., в м. Луцьку в порядку письмового провадження), -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКВІСТ-СІМ» (далі - ТОВ «ЕКВІСТ-СІМ», позивач) звернулося в суд з позовом до Волинської митниці (далі - митниця, відповідач) про визнання протиправними та скасування рішень про коригування митної вартості товарів від 03.11.2023 № UA205050/2023/000728/2, № UA205050/2023/000729/2.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що позивачем не було надано всіх документів на запит митного органу, які б підтверджували або визначили кількісно і достовірно складові митної вартості, митна вартість не могла бути визначена за основним методом визначення митної вартості. Крім того, декларантом до митної вартості не включено витрати на транспортування товарів.

Позивач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, просив в задоволенні такої відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін.

Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 13.10.2023 між компанією Volvo Polska Sp. z o.o. (Польща) (продавець) та покупцем - ТОВ «ЕКВІСТ-СІМ» (Україна) було укладено зовнішньоекономічний контракт № EKV/10/23, за умовами якого продавець продає, а покупець купує та оплачує тягачі VOLVO FM 430 4х2 2020.

На виконання вказаного контракту на митну територію України на адресу позивача були ввезені два тягачі VOLVO FM 430 з ідентифікаційними номерами кузовів № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 .

У відповідності до рахунків-фактур (інвойсів) від 25.10.2023 № 10002014UTV та № 10002013UTV ціна кожного з тягачів склала 32500 євро.

З метою митного оформлення тягачів Волинській митниці уповноваженим представником позивача ФОП ОСОБА_1 (далі - декларант) 02.11.2023 були подані митні декларації від 02.11.2023 № 23UA76U6, № 23UA80U6 з доданими до них документами, на підставі яких декларувались тягачі.

У графі 12 вказаних вище митних декларацій декларантом була заявлена митна вартість кожного з тягачів 1242 510,75 грн.

Здійснюючи митний контроль правильності визначення декларантом митної вартості товарів, заявлених до митного оформлення, митним органом в електронних повідомленнях декларанту запропоновано подати в 10-денний термін такі документи: 1) документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваного товару; 3) за наявності інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 4) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором про поставку товару, митна вартість якого визначається; 5) виписку з бухгалтерської документації; 6) висновки про якісні та вартісні характеристики товару, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями; 7) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Декларантом було надано: банківський платіжний документ від 23.10.2023 № 231023/000220454; довідку про транспортні витрати від одержувача товару від 03.11.2023 № 03/11-03; планову калькуляцію від 03.11.2023 року б/н. Решту витребуваних документів декларант відмовився надати, про що вказав в заявах від 03.11.2023 року № 497, № 498.

03.11.2023 Волинська митниця прийняла рішення про коригування митної вартості товарів № UA205050/2023/000728/2, № UA205050/2023/000729/2.

Як зазначено у графі 33 оскаржуваних рішень, під час здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості товару було встановлено, що документи, які подані для підтвердження заявленої митної вартості, не містять усіх відомостей, необхідних для визначення митної вартості за методом, обраним декларантом, та містять розбіжності.

Так, у рішенні про коригування митної вартості товарів від 03.11.2023 № UA205050/2023/000728/2 вказано на наступні розбіжності у поданих документах.

Вартість товару згідно інвойсу від 25.10.2023 № 10002014UTV не відповідає вартості товару згідно копії митної декларації країни відправлення від 25.10.2023 № 23PL451030E0897295. В даному інвойсі від 25.10.2023 № 10002014UTV зазначені умови поставки FCA MLOCHOW, що відповідає пункту 3.1 контракту 13.10.2023 № EKV/10/23 та не відповідає графі 20 МД від 02.11.2023 № 205050/2053/071776 DAP KOVEL. Відповідно до товаросупровідних документів продавцем товару є Volvo Polska Sp. z o.o. У свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 власником вказано MILLENNIUM LEASING SP. Z.OO, інформація щодо якого відсутня в зовнішньоекономічному контракті. Вказане свідчить про наявність ризиків, заявлення до митного оформлення неправдивих відомостей стосовно умов та ціни придбання товару.

Щодо додатково наданих на вимогу митниці документів зазначено наступне.

Вартість оплати згідно наданого банківського платіжного документу від 23.10.2023 № 231023/000220454 не відповідає вартості товару згідно інвойсу від 25.10.2023 № 10002014UTV. Окрім того, в даному платіжному документів міститься посилання на номер інвойса, відмінний від номера інвойса, згідно якого подано до митного оформлення оцінюваний товар. У наданих довідці про транспортні витрати від 03.11.2023 №03/11-04 та плановій калькуляції від 03.11.2023 року б/н вказані витрати по доставці товару, понесені отримувачем товару, які не включено до митної вартості. Пояснень наявних розбіжностей в товаросупровідних документах не надано.

У рішенні про коригування митної вартості товарів від 03.11.2023 № UA205050/2023/000729/2 вказано на наступні розбіжності у поданих документах.

Вартість товару згідно інвойсу від 25.10.2023 № 10002013UTV (далі - Інвойс) не відповідає вартості товару згідно копії митної декларації країни відправлення від 25.10.2023 № 23PL451030E0897300. В Інвойсі зазначені умови поставки FCA MLOCHOW, що відповідає пункту 3.1 контракту від 13.10.2023 № EKV/10/23 та не відповідає графі 20 МД від 02.11.2023 № 205050/2053/071780 DAP KOVEL. Відповідно до товаросупровідних документів продавцем товару є Volvo Polska Sp. z o.o., а у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_4 власником вказано MILLENNIUM LEASING SP. Z.OO, інформація щодо якого відсутня в зовнішньоекономічному контракті. Вказане свідчить про наявність ризиків заявлення до митного оформлення неправдивих відомостей стосовно умов та ціни придбання товару.

Щодо додатково наданих на вимогу митниці документів зазначено наступне.

Вартість оплати згідно наданого банківського платіжного документу від 23.10.2023 № 231023/000220454 не відповідає вартості товару згідно Інвойсу. Окрім того, в даному платіжному документів міститься посилання на номер інвойса, відмінний від номера інвойса, згідно якого подано до митного оформлення оцінюваний товар. У наданих довідці про транспортні витрати від 03.11.2023 № 03/11-03 та плановій калькуляції від 03.11.2023 року б/н вказані витрати по доставці товару, понесені отримувачем товару, які не включено до митної вартості. Пояснень наявних розбіжностей в товаросупровідних документах не надано.

У зв`язку із вищевикладеним митний орган відмовив у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю.

У зв`язку з неможливістю застосування наступних методів визначення митної вартості, а саме методу 2а (стаття 59 Митного кодексу України (далі також МК України)) та методу 2б (стаття 60 МК України) з причини відсутності у митного органу та декларанта інформації про ідентичні та подібні (аналогічні) товари, методу 2в (стаття 62 МК України) та методу 2г (стаття 63 МК України) з причини відсутності вартісної основи для розрахунку митної вартості в митного органу та декларанта, митну вартість визначено за резервним методом згідно зі статтею 64 МК України на підставі цінової інформації, наявної в ЄАІС. Митну вартість встановлено на рівні 66500 євро за МД від 18.08.2023 № UA209150/2023/008247.

Декларанту запропоновано звернутися до митного органу з проханням випустити товари, що декларуються, у вільний обіг, за умови надання гарантій відповідно до розділу Х та статті 55 МК України.

Товар було випущено у вільний обіг за МД від 04.11.2023 № 23UA59U4, № 23UA61U6.

Позивач, не погоджуючись із рішеннями про коригування митної вартості товару, звернувся до суду із цим позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави ставити під сумнів заявлену декларантом за першим методом митну вартість спірного товару, оскільки така вартість підтверджується поданими до митного оформлення документами, у яких відсутні розбіжності щодо вартості товару чи ознаки підробки, вони містять достатньо відомостей щодо ціни товару.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 49 МК України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Частиною першою статті 51 МК України передбачено, що митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: основний за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції) (частина друга статті 57 МК України).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 57 МК України кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 57 МК України у разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу. При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу (частина восьма статті 57 МК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 58 МК України метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо: 1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що: а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні; б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно); в) не впливають значною мірою на вартість товару; 2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів. Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.

Згідно частин першої, другої статті 52 МК України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою. Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням органу доходів і зборів додаткової інформації.

Відповідно до частини першої статті 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Частиною другою статті 53 МК України визначено, що документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Згідно з приписами частин першої та другої статті 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.

Митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі:1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості. (частина шоста статті 54 МК України).

Частиною сьомою статті 54 МК України визначено, що у разі якщо під час проведення митного контролю митний орган не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично.

Згідно частини першої статті 55 МК України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Відповідно до частини третьої статті 53 МК України у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); виписку з бухгалтерської документації; ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; копію митної декларації країни відправлення; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

З системного аналізу вищенаведених норм слід дійти висновку, що правовою підставою для винесення рішення про коригування митної вартості є: виявлення обставин, які свідчать про: заявлення неповних та/або недостовірних відомостей про митну вартість товарів, у тому числі невірного визначення митної вартості товарів; невірне проведення декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій четвертій статті 53 МК України; відсутність у поданих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; невідповідність обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 МК України; надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Крім цього, обов`язок доведення митної ціни товару покладений на позивача. При цьому, митний орган у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, може витребувати додаткові документи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 804/16271/15, від 18 травня 2022 року у справі № 620/1735/20, від 21 вересня 2023 року у справі № 520/18432/21.

З матеріалів справи встановлено, що спір між сторонами виник з приводу правильності визначення декларантом митної вартості імпортованого товару за основним методом (за ціною договору (контракту)).

Для підтвердження заявленої митної вартості за основним методом за ціною договору (контракту) позивач подав разом із МД документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості за переліком, визначеним частиною другою статті 53 МК України, а саме: рахунки-фактури (інвойси) від 25.10.2023 № 10002014UTV, № 10002013UTV; проформу UKR/10/23 від 13.10.2023; платіжну інструкцію в іноземній валюті № 35 від 23.10.2023.

Із наведених документів слідує, що вартість кожного із тягачів VOLVO FM 430 з ідентифікаційними номерами кузовів № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 складає 32500,00 євро, відповідно загальна вартість за два тягача становить 65000,00 євро. Саме таку ціну сплачено позивачем за два транспортних засоби, що підтверджується вищенаведеною платіжною інструкцією.

Відтак, подані декларантом відповідно до частини другої статті 53 МК України документи підтверджують складові митної вартості за першим (основним) методом.

Щодо виявлених митним органом розбіжностей у поданих документах, апеляційний суд виходить з наступного.

В оскаржуваних рішеннях відповідач вказав, що вартість тягачів згідно з інвойсами від 25.10.2023 № 10002014UTV, № 10002013UTV не відповідає їх вартості, вказаній у митних деклараціях країни відправлення від 25.10.2023 № 23PL451030E0897295 та № 23PL451030E0897300.

В інвойсах від 25.10.2023 № 10002014UTV, № 10002013UTV вказані умови поставки FCA MLOCHOW, що відповідає пункту 3.1 контракту від 13.10.2023 № EKV/10/23 та суперечить графі 20 митних декларацій від 02.11.2023 № 205050/2053/071776, № 23UA80U6, згідно з якими умовами поставки тягачів є DAP KOVEL.

Крім того, відповідач зазначив, що відповідно до товаросупровідних документів продавцем тягачів є Volvo Polska Sp. z.o.o., а у свідоцтвах про реєстрацію транспортних засобів № 2844314 та № 2821409 власником тягачів вказано MILLENNIUM LEASING SP. Z.OO, інформація щодо якого відсутня в зовнішньоекономічному контракті. На думку митного органу, вказане свідчить про наявність ризиків заявлення до митного оформлення неправдивих відомостей стосовно умов та ціни придбання товару.

З приводу наведеного слід зазначити, що відповідно до пунктів 2.1, 2.2 контракту купівлі-продажу № EKV/10/23 від 13.10.2023 загальна вартість контракту визначається як сума вартості рахунків-фактур (інвойсів). Ціна, модель, рік та кількість товарної партії (Обладнання) вказується у рахунку-фактурі (інвойсі).

Тобто, ціна товару визначається у рахунку-фактурі (інвойсі), а не у митних деклараціях країни відправлення.

Як вірно зазначає позивач, перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, міститься у частині другій статті 53 МК України. В даному переліку наявний рахунок-фактура (інвойс), але відсутня митна декларація країни відправлення.

Разом з тим, оцінюючи зауваження митниці про те, що числове значення, зазначене в деклараціях країни відправлення від 25.10.2023 № 23PL451030E0897295 та № 23PL451030E0897300 не відповідає ціні товару, зазначеній в інвойсах від 25.10.2023 № 10002014UTV, № 10002013UTV, слід визнати їх надуманими, адже очевидним є те, що в експортних деклараціях йдеться про статистичну вартість (митну) в національній валюті в державі-члена Євросоюзу, де подається митна декларація, тобто, наведене числове значення у злотих при конвертації валют у митних цілях в Республіці Польща.

Як слідує із листа продавця товару компанії Volvo Polska Sp. z o.o. від 15.02.2024, фактична, реальна ціна купівлі/продажу автомобіля, виражена в польських злотих, є чистою вартістю транспортного засобу (позначеною A на рахунку-фактурі), помноженою на середній курс обміну іноземної валюти NBP на день, що передував виставленню рахунку (позначені В). У цьому випадку це 32500 євро х 4,460400 = 144963 злотих. За цю суму контрагент продав автомобіль після перерахунку у польську валюту, і на цю суму вказана компанія розраховується з казначейством і податковими органами.

Експортний документ (пункт 46) містить статистичну вартість експортованого товару на суму 152419,00 злотих. Різниця між вартістю проданого транспортного засобу та статистичною вартістю становить 7456 злотих.

Польське законодавство та правила ЄС накладають на компанію і митні органи обов`язок розраховувати та повідомляти в митних документах не фактичну вартість товару за курсом NBP, а статистичну вартість товару.

Зокрема, відповідно до Додатку 37 Регламенту Комісії (ЕЕС) від 2 липня 1993 року № 2454/93 (ССІР), графа 46 «Статистична вартість» ЄАД має містити статистичну вартість, виражену у валюті країни члена ЄС, у якій здійснюються експортні формальності.

Згідно з Керівництвом із заповнення ЄА, розробленого Генеральним Директоратом TAXUD (номер документу TAXUD/1619/08, версія 3.4), термін статистична вартість» означає вартість товарів на момент та у місці, де вони залишають територію країни-члена ЄС, де оформлюється екпорт.

Статистична вартість (WS) розраховується за формулою: чиста вартість із торгового документа, тобто рахунку-фактури (X) , помножена на т. зв. митний курс іноземної валюти (Y) з доданням будь-яких статистичних витрат в залежності від умов транспортування товару (Z) - WS = X * Y+Z. Митний курс іноземної валюти (Y) визначається заздалегідь Національним банком Польщі та Міністерством фінансів і діє протягом місяця. У цьому випадку митна ставка у жовтні 2023 року, з 1 жовтня 2023 року до 31 жовтня 2023 року: становила 4,6529 злотих/1 євро.

На вказаний період вартість транспортного засобу, визначена за митним курсом євро, становить: 151219,25 злотих 32500 x 4,6529 = 151219,25 злотих.

Транспортування (доставка) транспортного засобу, митне оформлення, підготовка документів були відповідальністю компанії Volvo Polska Sp. z o.o., і це було виконано за принципом FCA (Free Carrier) - «Доставлено перевізнику, продавець повинен виконати всі процедури і формальності пов`язані з експортом товару».

Це також підтверджується рахунком-фактурою в полі примітки: FCA - MЈOCHУW. Mіochуw це місце, де транспортний засіб був доставлений/забраний EKVIST і здійснено митне оформлення з визнаного місця.

Компанія, яка має справу з правилом FCA, зобов`язана додати внутрішні витрати (Z) до фактурної вартості (в даному випадку - 1200 злотих), щоб обчислити статистичне значення WS. Це значення додається лише для статистичних цілей країни та є результатом чинного законодавства.

Коли зазначену вартість (1200 злотих) додано до вартості транспортного засобу за митним курсом остаточна сума складає 152419,25 злотих (округлено 152419 злотих), тобто статистична вартість транспортного засобу, яка вноситься до експортної декларації (поле № 46), а також відображається у підтвердженні експорту IE599.

У зв`язку з наведеним продавець підтвердив, що фактична вартість транспортного засобу становить 144963 злотих, а статистична вартість експорту становить 152419 злотих.

Отже, вищенаведені зауваження митного органу про невідповідність вартості товарів, яка зазначена в інвойсах, та яка вказана у митних деклараціях країни відправлення, є безпідставними, оскільки такі розбіжності у поданих документах не впливають на ціну товару.

Щодо доводів митниці про те, що у технічних паспортах вказані інші продавці, то слід зазначити, що продавець та власник товару не повинен обов`язково бути однією і тією ж особою. Продавець, реалізуючи транспортний засіб, не зобов`язаний здійснювати його реєстрацію за собою, а наявність у продавця права продажу може бути обумовлено цивільно-правовими відносинами між безпосереднім власником транспортного засобу та продавцем. З поданих декларантом документів зрозуміло, що продавцем є компанія MILLENNIUM LEASING SP. Z.OO. Доказів перебування позивача у договірних відносинах з третіми особами, крім продавця, матеріали справи не містять.

Також чинним законодавством не передбачено обов`язку надання декларантом документів про походження товару в попередніх ланцюгах постачання продавця-експортера, що може становити комерційну таємницю, а питання щодо перевірки повноважень продавця на здійснення продажу транспортного засобу від імені його власників не входить до компетенції митного органу та не впливає на задекларовані та підтверджені відповідними документами числові значення митної вартості, з якої обраховуються та справляються митні платежі.

Більше того, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу не є документом в розумінні митного законодавства, який підтверджує митну вартість товару.

Щодо покликань апелянта на те, що банківський платіжний документ від 23.10.2023 № 231023/000220454 не відповідає вартості товару згідно інвойсу, колегія суддів виходить з наступного.

На підтвердження оплати за придбані товари позивач надав додатково митному органу платіжну інструкцію в іноземній валюті № 35 від 23.10.2023 на загальну суму 65000,00 євро. У графі 70 вказаного платіжного документа зазначено посилання на оплату товару згідно з контрактом EKV/10/23 від 13.10.2023 та інвойсом UKR/10/23 від 13.10.2023. Суд зауважує, що в даній платіжній інструкції відображено посилання саме на проформу-інвойс UKR/10/23 від 13.10.2023, яка підтверджує загальну вартість замовлення у сумі 65 000,00 євро, а саме за тягачі VOLVO FM 430 з ідентифікаційними номерами кузовів № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , вартість за кожен якого складає 32500,00 євро. Тобто, платіжна інструкція в іноземній валюті №35 від 23.10.2023 на загальну суму 65000,00 євро підтверджує вартість товарів, яка сплачена позивачем як передоплата за тягачі, внаслідок чого згодом були складені інвойси від 25.10.2023 № 10002014UTV, № 10002013UTV. У зв`язку з цим у платіжній інструкції не містилася вказівка на зазначені інвойси, які були складені після оплати за вказані товари.

Відтак, відображення у платіжному документі проформи-інвойсу від 13.10.2023 UKR/10/23 не змінює ціну товарів та не може бути розбіжністю у поданих документах.

З приводу розбіжностей у поданих документах щодо умов поставки слід зазначити, що пунктом 3.1 контракту купівлі-продажу від 13.10.2023 № EKV/10/23 визначено, що постачання обладнання здійснюється відповідно до Інкотермс 2020 на умовах DAP Ковель, Україна або на інших умовах, зазначених у рахунках-фактурах (інвойс).

Тобто, остаточні умови поставки визначаються у рахунках-фактурах (інвойсах). У рахунках-фактурах (інвойсах) від 25.10.2023 № 10002014UTV, № 10002013UTV визначені умови поставки FCA Mlochow, що підтверджується також листом продавця товару компанією Volvo Polska Sp. z o.o. від 15.02.2024.

Позивач погодився з тим, що у митних деклараціях від 02.11.2023 № 23UA76U6, № 23UA80U6 декларант помилково зазначив умови поставки DAP UA Kovel. Зазначену помилку декларант виправив у МД від 04.11.2023 № 23UA59U4, № 23UA61U6, на підставі яких тягачі були випущені у вільний обіг.

У зв`язку з цим відповідачу додатково надано довідки про транспортні витрати від 03.11.2023 № 03/11-04, № 03/11-03, відповідно до яких розмір витрат на транспортування кожного з тягачів становить 8070,00 грн. Вказані витрати не були включені до митної вартості у МД від 02.11.2023 № 23UA76U6, № 23UA80U6.

Водночас відповідач прийняв рішення про коригування митної вартості товарів від 03.11.2023 № UA205050/2023/000728/2, № UA205050/2023/000729/2 з інших підстав, а не з підстав невключення до митної вартості розміру витрат на транспортування.

Митний орган в оскаржуваних рішеннях скоригував митну вартість лише з урахування ціни товару, яку визначив на рівні 66500 євро на підставі МД від 18.08.2023 № UA209150/2023/008247.

Таким чином, доводи митного органу про наявність розбіжностей у поданих до митного оформлення документах викликані безпідставними припущеннями.

Отже, суд апеляційної інстанції, проаналізувавши ці документи, дійшов висновку про недоведеність відповідачем неповноти, неточності чи недостатності наданих позивачем поданих документів для визначення митної вартості товару за основним методом; наявності встановлених частинами першою та другою статті 58 МК України обмежень для застосування першого методу та обставин, зазначених в частині шостій статті 54 МК України, для відмови у митному оформленні товару за першим методом, а отже і підстав для застосування положень частини третьої статті 57 та частини третьої статті 58 МК України, тобто використання другорядного методу визначення митної вартості товару при недоведеності неможливості її визначення за основним.

Щодо покликання митного органу на те, що митну вартість товару визначено за резервним методом на підставі цінової інформації, наявної в митного органу, 66500 євро, а саме на підставі митної декларації від 18.08.2023 № UA209150/2023/008247, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин відповідну практику Верховного Суду, зокрема постанову від 13.10.2021 р. у справі № 804/15600/15, в якій зазначено, що витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей.

Окрім цього, Верховний Суд у зазначеному рішенні справі звернув увагу на те, що витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитися в правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України.

Верховний Суд у постанові від 21.04.2021 р. у справі № 809/1838/15 зазначив, що приписи чинного законодавства зобов`язують митницю зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей.

Рішення митного органу про коригування митної вартості товару має бути чітким та зрозумілим, деталізовано описувати виявлені недоліки в документах або роз`яснювати чому ненадання платником податків певних документів унеможливлює визначення митної вартості за основним методом, а також містити посилання на конкретні факти, які є підставою для коригування митної вартості.

У постанові від 04.11.2021 р. у справі № 120/2634/19-а Верховний Суд звернув увагу на необхідність зазначення у рішенні про коригування митної вартості товарів інформації, яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом. Таким чином, вказана норма передбачає, що самої констатації суб`єктом владних повноважень наявних у нього сумнівів щодо вартості товарів недостатньо для прийняття рішення про коригування такої вартості, вказаний сумнів повинен бути обґрунтований з покликанням на інформацію, яка стала підставою його виникнення.

Рішення про коригування митної вартості також повинне містити обґрунтування обраного методу визначення митної вартості товару та підстави для відступлення від методу, застосованого платником податків.

Статтею 64 МК України передбачено, що митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях.

Між тим, у спірному рішенні митний орган лише вказав номер та дату митної декларації (МД від 18.08.2023 № UA209150/2023/008247), на основі якої було здійснено коригування митної вартості товару, що не дає підстав вважати вказане рішення обґрунтованим та мотивованим.

При цьому, в оскарженому рішенні відповідач не вказує будь-яких джерел та інформації, якими керувався при визначенні митної вартості товару, окрім номеру та дати взятих за основу митних декларацій.

У постанові Верховного Суду від 29.09.2020 року справі № 520/7041/19 зазначено, що рішення про коригування митної вартості товарів є обґрунтованим та мотивованим у контексті норм пунктів 2, 4 частини другої статті 55 МК України якщо містить не лише дату та номер митної декларації, на підставі якої здійснено коригування митної вартості, а й порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за такими другорядними методами, як за ціною договору щодо ідентичних товарів, за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів, на основі віднімання вартості, резервним методом.

Також, суд апеляційної інстанції зауважує, що митний орган не вказав на будь-які розбіжності чи ознаки підробки зазначених документів, або відсутність відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів.

Тому апеляційний суд вважає, що митний орган, як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатні докази в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються її заперечення, а відтак відповідачем неправомірно прийнято рішення про коригування митної вартості товарів від 03.11.2023 № UA205050/2023/000728/2, № UA205050/2023/000729/2.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок митного органу про те, що у поданих до митного оформлення документах містяться розбіжності та не міститься всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, відтак рішення відповідача про коригування митної вартості товарів є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 КАС України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Апеляційний суд вважає, що приймаючи спірне рішення про коригування митної вартості товарів, митний орган послався лише на неподання декларантом додаткових документів, не навів при цьому пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та не зазначив докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу, що не дає підстав вважати вказане рішення обґрунтованим та мотивованим. Тобто, відповідач не виконав обов`язку щодо наведення у рішеннях про коригування митної вартості товарів порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за резервним методом.

З огляду на те, що декларантом відповідачу надані документи на підтвердження митної вартості товару, колегія суддів зазначає, що у митного органу були наявні достатні документи, які підтверджують числові значення всіх складових митної вартості імпортованого товару та відомості щодо ціни товару.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв не у спосіб що визначені законами та Конституцією України. Відповідач в порушення вимог статті 77 КАС України не довів наявність у нього обґрунтованого сумніву у правильності визначення декларантом митної вартості товару за ціною договору. Зазначене, в свою чергу, дає підстави вважати, що оспорювані рішення про коригування митної вартості товару та картки відмови є протиправними, які слід скасувати.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена в постановах від 27.06.2019р. у справі № 803/667/17, від 02.04.2019р. у справі № 809/784/19, від 06.03.2019р. у справі № 809/278/17, від 20.02.2018 р. у справі № 809/1884/1.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Щодо витрат на правничу допомогу та покликань апелянта на відсутність дотримання критеріїв реальності витрат та розумності їхнього розміру, колегія суддів виходить з наступних міркувань.

Відповідно до частин першої та сьомої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Стаття 134 КАС України передбачає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частина 7 статті 139 КАС України передбачає, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, про здійснення відшкодування витрат на правничу допомогу позивачем було заявлено у позовній заяві із доказами їх понесення в суді першої інстанції.

Відповідно до статей 1, 30 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копії таких документів: договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 23.11.2023 № 11-1/23-31209468, укладеного між Адвокатським бюро «Олег Зудінов та партнери» (далі - Бюро) та позивачем, рахунку від 19.12.2023 № 19-12-1, платіжної інструкції кредитового переказу від 20.12.2023 № 4158.

Пунктом 4.1 договором про надання професійної правничої (правової) допомоги від 23.11.2023 № 11-1/23-31209468 визначено, що клієнт сплачує Бюро гонорар у фіксованому розмірі, що дорівнює 15000,00 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що фактично адвокат надав позивачу послуги зі складання позовної заяви у справі та заяви про долучення документів, а тому співмірними із складністю справи є витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн.

При визначенні суми відшкодування колегія суддів, з урахуванням вимог заперечення на клопотання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Апеляційний суд враховує, що представником позивача був виконаний значний обсяг роботи у справі, який полягав у підготовці адміністративного позову, опрацюванні та долученні доказів у великому обсязі, які в вплинули на вирішення справи на користь відповідача.

Разом з тим, виходячи з обставин справи і предмету спору, колегія суддів дійшла висновку про те, що розмір витрат, присуджений судом першої інстанції, не завищено та він не суперечить принципу розумності.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та скасуванню не підлягає.

Згідно частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Волинської митниці залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року у справі № 140/36336/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар