Справа № 320/18113/23
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2024-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Вівдиченко Т.Р.,

Грибан І.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року, прийнятого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних сил України, Київського квартирно-експлуатаційного управління про визнання протиправним та скасування протоколу, визнання права за позивачем та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Генерального штабу Збройних сил України, Київського квартирно-експлуатаційного управління, в якій просив суд:

визнати протиправним та скасувати протокол № 35 від 24.11.2021 Об`єднаної житлової комісії Генерального штабу Збройних Сил України та військових частин, безпосередньо йому підпорядкованих в частині питання надання жилої площі для постійного проживання полковнику запасу ОСОБА_1 , шляхом виключення зі складу службової трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ;

визнати право ОСОБА_1 на виключення з числа службового житла - трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ;

зобов`язати Київське квартирно-експлуатаційне управління подати до відповідної міської ради клопотання, разом з належно оформленими документами, про виключення з числа службового житла та надання для постійного проживання ОСОБА_1 трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26.03.2024 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України та Київського квартирно-експлуатаційного управління про визнання протиправним та скасування протоколу, визнання права за позивачем та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права, в якій просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 26.03.2024 та задовольнити позовні вимоги.

Позивач вважає, що оскільки заява про виключення трикімнатної квартири з числа службового житла, подавалась 20.02.2017 та мала бути розглянута протягом місяця з дня отримання, отже і розглядатись мала на підставі діючого на той час законодавства. Однак, відповідач 1 приймаючи рішення про відмову у задоволенні заяви, посилається на абзац 4 пункту 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції чинній на дату розгляду.

Так, 24.06.2004 Законом України від № 1865-ІV «Про внесення змін до статті 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який набрав чинності 01.01.2005, статтю 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ викладено в новій редакції. Так, згідно з абзацами 1-4 частини 1 вказаної статті держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. Військовослужбовці строкової військової служби розміщуються в казармах (на кораблях) згідно із Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. За ними зберігаються жилі приміщення, які вони займали до призову на строкову військову службу. Вони не можуть бути зняті з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання. Такі жилі приміщення надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби.

Відповідно до пункту 2 Прикінцеві положення Закону України № 1865-ІV «Про внесення змін по етапі 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, шо перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житловий умов, до набрання чинності ним Законом забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання відповідно до раніше встановленого законодавством порядку.

Позивач вказує, що Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на час постановки позивача на квартирний облік (11.04.2001) не передбачав норми, яка визначала, шо військовослужбовці забезпечуються житлом один раз протягом усього часу проходження військової служби.

Змінена редакція частини 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на думку позивача, не може бути підставою для відмови йому за результатами розгляду питання щодо виключення житла з числа службових, оскільки нова редакція статті 12 вказаного Закону застосовується до прав та обов`язків, що виникли після моменту набрання ним чинності

Всупереч зазначеному та в порушення пункту 2 Прикінцевих положень Закону України 1865-ІV «Про внесення змін по етапі 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», при ухваленні рішення від 26.03.2024, Київський окружний адміністративний суд застосовує ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» саме «в редакції від 01.08.2021 (діючої на момент прийняття оскаржуваного протоколу № 35 від 24.11.2021)» та не надає жодної оцінки доводам позивача щодо вимог пункту 2 Прикінцеві положення Закону України 1865-ІV «Про внесення змін по етапі 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та застосування до правовідносин положень Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на час постановки позивача на квартирний облік (11.04.2001) які не передбачали обмежень забезпечуються житлом один раз протягом усього часу проходження військової служби.

Позивач вважає, що аналогічно не підлягають застосуванню до спірних правовідносин положення Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, що затверджена Наказом Міністерства Оборони України № 380 від 31.07.2018, оскільки вказана інструкція прийнята вже після звернення із заявою про виключення квартири зі складу службових.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач 1, приймаючи оскаржуване рішення послався на Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, що затверджена Наказом Міністерства Оборони України № 380 від 31.07.2018, якої не існувало на дату подачі заяви та положення якої не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Враховуючи, що всі посилання в тексті оскаржуваного рішення здійснені з порушенням ст. 58 Конституції України та ст. 5 Цивільного Кодексу України, позивач переконаний, що відповідачем 1 не наведено жодних передбачених чинним законодавством підстав для відмови у задоволенні заяви, а отже така відмова є безпідставною та протиправною, а оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Позивач вказує, що при ухваленні рішення що оскаржується суд першої інстанції, без посилання на нормативно - правове обґрунтування застосування відповідної Інструкції в відповідній редакції, взагалі одночасно послався на положення Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони від 30.11.2011 № 737 та на положення Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями затвердженої Наказом Міністра оборони від 31.07.2018 № 380, яким визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства оборони України від 30.11.2011 № 737.

Позивач вважає, що з огляду на положення пункту 2 Прикінцеві положення Закону України 1865-ІV «Про внесення змін по етапі 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» положення жодної із зазначених Інструкцій про надання житлового приміщення один раз протягом усього часу проходження військової не можу бути застосовані до спірних правовідносин.

Натомість, частиною 1 ст. 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, що діяла на час постановлення позивача на квартирний облік, встановлено, що військовослужбовці забезпечуються жилими приміщеннями державою. До одержання постійного жилого приміщення військовослужбовцям, зазначеним у цьому пункті, надаються службові жилі приміщення.

Положеннями п. 1.4. Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністерства оборони № 737 від 30.11.2011 (чинна на час звернення Позивача із заявою про виключення квартири з числа службових) передбачено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Військовослужбовці, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до 01.01.2005 (набрання чинності Законом України від 24.06.2004 № 1865-IV "Про внесення змін до статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"), забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання відповідно до раніше встановленого законодавством порядку - без врахування вислуги на військовій службі.

Позивач звертає увагу, що Київський окружний адміністративний суд в оскаржуваному рішенні декілька раз розраховує норму площу на його сім`ю, але, без відповідного обґрунтування кожного разу на різну кількість членів сім`ї.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 48 Житлового Кодексу України, жиле приміщення може бути надано з перевищенням норми жилої площі, тещо воно складається з однієї кімнати (однокімнатна квартира) або призначається для осіб різної статі (частина 2 статті 50).

Позивач наголошує, що до складу його сім`ї в 5 осіб входять повнолітні особи різної статі і судом першої інстанції це не спростовано та відповідає змісту Ордеру на квартиру.

Крім того, відповідно до Постанови Ради Міністрів СРСР від І7.02.1981 № 193 «Про затвердження Положення про пільги для військовослужбовців, військовозобов`язаних, осіб, звільнених з військової служби відставку, та їх сімей», особи офіцерського складу у званні полковника, йому рівному і вище, як ті, що перебувають на дійсній військовій службі, так і звільнені у запас чи у відставку, а також командири окремих військових частин та викладачі військово-навчальних закладів з спеціальним військовим та військово-політичним предметам мають право на додаткову кімнату або на додаткову житлову площу розміри, що встановлюються чинним законодавством.

Однак, Київський окружний адміністративний суд, ігноруючи положення ст. 6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та усі зазначені норми, без належного обґрунтування посилається на ч. 2 ст. 48 Житлового Кодексу України щодо передачі громадянам житла, яке перебуває у їх приватній власності, органу, який здійснює поліпшення житлових умов, що не є предметом спору, і не надає оцінки вищезазначеним положенням щодо надання додаткової площі.

Позивач вважає, що затягування відповідачами розгляду питання про виключення зі складу службових трьох кімнатної квартири АДРЕСА_2 порушує його конституційні права на житло та гарантії, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в той час як чинним законодавством не встановлено підстав для відмови КЕВ у поданні клопотання про виключення житлового приміщення з числа службового до виконавчого органу відповідної ради. Таким чином, внаслідок бездіяльності відповідачів, він фактично позбавлений можливості реалізувати свої права на житло, що є порушенням житлових прав у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також, позивач просить розгляд справи (апеляційної скарги) здійснити за його участі та/або участі його представника.

06.05.2024 до суду Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу., в якому останній просить відмовити в задоволенні позову, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Стосовно позовних вимог визнати протиправним та скасувати протокол № 35 від 24.11.2021 відповідача 1 та визнати право позивача на виключення житла з числа службових, відповідач 2 вказує, що матеріалами даної судової справи встановлено, що ОСОБА_1 вже отримував один раз за рахунок держави (Міністерства оборони України) житло, а саме квартиру у м. Бердичеві, правом на приватизацію та подальший продаж якої третій особі скористалися члени його сім`ї.

Стосовно позовної вимоги зобов`язати Київське квартирно-експлуатаційне управління подати до відповідної міської ради клопотання, разом з належно оформленими документами, про виключення з числа службового житла та надання для постійного проживання ОСОБА_1 спірної трикімнатної квартири відповідач 2 зазначає наступне.

Для виключення житла із складу службового і прийняття рішення про надання його для постійного проживання житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) розглядає документи облікової справи військовослужбовця. Після розгляду документів облікової справи житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) приймає рішення про надання житлового приміщення для постійного проживання. Затверджений командиром військової частини протокол засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) разом з обліковою справою направляється військовою частиною до КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, що є підставою для видання наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю житлового приміщення для постійного проживання.

У даних правовідносинах Об`єднаною житловою комісією Генерального штабу Збройних Сил України в протоколі № 35 від 24.11.2021 прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 у наданні жилої площі для постійного проживання шляхом виключення зі складу службової трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

За таких обставин, пройти визначену процедуру виключення житла з числа службового визначену пунктами 3-7 розділу 7 Інструкції № 380 - неможливо.

Таким чином, у Київського квартирно-експлуатаційного управління відсутні законні підстави подавати до відповідної міської ради клопотання про виключення з числа службового спірної трикімнатної квартири, яка надавалась ОСОБА_1 .

Обов`язковою умовою для виключення квартир з числа службових є перебування військовослужбовців і осіб, звільнених у запас або відставку, на квартирному обліку в ЗС України і відповідність займаного житла нормам законодавства, встановленим для даного населеного пункту, що буде підставою для зняття сім`ї військовослужбовця з квартирного обліку.

Керуючись частинами 1 та 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Щодо клопотання представника позивача про розгляд справи за його участі, колегія суддів зазначає таке.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2024 та 03.07.2024 відкрито апеляційне провадження за ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26.03.2024 та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження з 14.08.2024.

За приписами п. 7 чт. 1 ст. 306 КАС України суддя-доповідач в порядку підготовки справи до апеляційного розгляду: вирішує питання про можливість письмового провадження за наявними у справі матеріалами у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю;

Згідно з ч. 2 ст. 311 КАС України якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

У той же час, у заявленому клопотанні не наведено жодних доводів, які б свідчили про те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування вимагають проведення судового засідання або посилань на обставини, які можливо встановити лише у такий спосіб.

Дослідивши вимогу позивача, зазначену у відзиві на апеляційну скаргу, матеріали справи, предмет та підстави позову, склад учасників справи, беручи до уваги приписи КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що дана справа підлягає розгляду в суді апеляційної інстанції в порядку письмового провадження, а характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін, а тому у задоволенні зазначеного клопотання необхідно відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 15.06.2010 № 565 та ордеру № 011603, позивач отримав трьохкімнатну службову квартиру АДРЕСА_2 .

На даний час позивач звільнений з військової служби та перебуває у запасі.

З метою отримання зазначеної квартири для постійного проживання, шляхом виключення її зі складу службових, позивач звернувся до Житлової комісії Генерального штабу Збройних сил України із заявою, проте відповідно до витягу з протоколу засідання № 35 від 24.11.2021 Об`єднаною житловою комісією Генерального штабу Збройних сил України було прийнято рішення про відмову у наданні жилої площі для постійного проживання полковнику запасу ОСОБА_1 , шляхом виключення зі складу службової трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Вважаючи свої права порушеними даним протиправним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що житлова комісія відмовила у наданні жилої площі позивачу, шляхом виключення спірної квартири з числа службової правомірно та обґрунтовано, при цьому, під час прийняття рішення було правильно застосовано положення ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зокрема, і в оспорюваному протоколі № 35 (надаються один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла).

Даючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами з чинними нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів виходить з такого.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Як установлено матеріалами справи, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом, направленим на захист порушеного відповідачем 1 права щодо виключення зі складу службового житла квартири в якій позивач з родиною проживає на даний час та відповідно отримання даної квартири для постійного проживання. Отже, позов подано на поновлення прав позивача у сфері житлових відносин.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно із п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, серед іншого, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 1 ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Оскільки спірні правовідносини пов`язані із захистом порушених житлових прав ОСОБА_1 колегія суддів приходить до висновку, що цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки позивач звертається до суду за захистом порушеного цивільного права, а отже, такий спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло.

Колегія суддів наголошує, що Велика Палата Верховного Суду вже формувала правовий висновок щодо застосування норм права у цій категорії спорів, зокрема, у справах № 522/16204/15-а, № 2-а/87/11, № 815/2551/15, № 826/19681/16, № 494/1234/17, № 552/6943/16-а.

Отже, спірні правовідносини у справі пов`язані з необхідністю захисту права на об`єкт нерухомого майна, тобто права цивільного, тому позов у справі не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

З наведеного можна зробити висновок про те, що правовідносини, що склалися між сторонами, є цивільно-правовими та не можуть бути предметом спору в адміністративному процесі, оскільки в цьому випадку є спір про право цивільне, а саме про визнання прав, свобод та інтересів, що виникають із житлових відносин.

Колегія суддів зауважує, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 11.1950 року.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для розгляду даного спору у порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, суд приходить до висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляд спору як публічно-правового, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у даній справі - закриттю.

Інші доводи учасників справи не приймаються до уваги, оскільки такі стосуються розгляду справи по суті, а такі мають досліджуватися належним повноважним судом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції слід скасувати, а провадження у даній справі закрити.

На виконання вимог ч. 1 ст. 238 КАС України, колегія суддів роз`яснює позивачу, що даний спір предметно підсудний місцевому загальному суду як суду цивільної юрисдикції та повинен розглядатись за правилами ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 308 , 311, 315, 319, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року скасувати.

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних сил України, Київського квартирно-експлуатаційного управління про визнання протиправним та скасування протоколу, визнання права за позивачем та зобов`язання вчинити певні дії- закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд цієї справи віднесено до суду цивільної юрисдикції, та, що він має право протягом десяти днів з дня отримання ним постанови Шостого апеляційного адміністративного суду звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді Т.Р. Вівдиченко

І.О. Грибан