Справа № 580/2577/24
Суддя: Петро ПАЛАМАР
Дата ухвалення: 2024-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2024 року справа № 580/2577/24

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Паламаря П.Г., розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрально - Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся адвокат Березенко Є.А. в інтересах ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовом до Центрально - Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби (258015, м. Кропивницький, вул. Єгорова Олексія, 25а) в якому просить:

-визнати протиправним та скасувати рішення Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 09.01.2024 року № 2 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого громадянину росії ОСОБА_1 , посвідка на постійне місце проживання НОМЕР_3;

-зобов`язати Центрально - південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби видати громадянину росії ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання в Україні та поновити дозвіл на імміграцію в Україну.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що останній не вчиняв жодних протиправних дій на території України, що вбачається з рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 лютого 2024 року у справі №711/30/24, яким закрито провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 195-6 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Звернув увагу, що відповідач не здійснив перевірку вказаних у поданні фактів. За наведених обставин вважає, що відповідачем не виконано вимоги пункту 23 Порядку № 1983 та прийнято протиправно рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну без законних на те підстав.

Представник управління Державної міграційної служби України в Черкаській області до суду надав відзив на позовну заяву, за змістом якого останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказано, що рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання, прийнято на підставі підпункту 4 пункту 63 Порядку № 322, а саме у разі, коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні. При прийнятті оскаржуваного рішення та на підтвердження обставин, передбачених підпунктом 4 пункту 63 Порядку №322 відповідачем враховано подання ІНФОРМАЦІЯ_2 від 18 листопада 2022 року № 5119/2-49475 та лист Головного управління Національної поліції в Київській області від 02.08.2022 №1562/109/27/01-22, відповідно до яких позивач у період з квітня по вересень 2022 року чотири рази притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень. Таким чином, встановлено, що своїми діями позивач неодноразово порушував вимоги пункту 3 статті 3 Закону №3773, а тому з огляду на викладене відповідач вважає, що оскаржуване рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання, прийняте відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що визначені законодавством України.

Громадянин російської федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 13 січня 2014 року отримав дозвіл на імміграцію №08-06/43.

24 січня 2014 року позивач отримав посвідку на проживання серії НОМЕР_1 .

01 січня 2024 року капітаном поліції Черкаського РУП ГУНП у Черкаській області ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 998304. Згідно якого, ОСОБА_1 01 січня 2024 року близько 00:10 год, перебуваючи за адресою АДРЕСА_2 , порушив порядок, використавши піротехнічні засоби під час дії воєнного стану на території України, чим порушив публічну безпеку та громадський порядок та вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 195-6КУпАП.

01.01.2024 на адресу Центрально - Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби направлено клопотання управління ІНФОРМАЦІЯ_3 №2/18 "Про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання", у якому повідомлено, що 01 січня 2024 року складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 998304, згідно якого, ОСОБА_1 порушив порядок, використавши піротехнічні засоби під час дії воєнного стану на території України, чим порушив публічну безпеку та громадський порядок та вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 195-6КУпАП. З метою захисту громадського порядку та правоохоронних інтересів громадян, керуючись п. 3, 4 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", заявник просить розглянути питання щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні.

До клопотання додано копію протоколу серії ВАБ №998304.

09 січня 2024 Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби рішенням № 2 скасувало ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію №08-06/43 від 13.01.2014 на підставі п. 3, 4 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", а також посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.01.2014.

Суд звернув увагу, що висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання матеріали справи не містять.

Не погодившись з рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Судом також встановлено, що постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 лютого 2024 року у справі №711/30/24, закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 195-6 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова вмотивована тим, що протокол про адміністративне правопорушення був визнаний неналежним доказом по справі №711/30/24, в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не був самостійним беззаперечним доказом, а обставини викладені в ньому повинні були бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України від 22.09.2011 №3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

За визначенням статті 1 Закону України від 07.06.2001 №2491-III "Про імміграцію" (далі - Закон №2491-III): імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Частиною першою та пунктом 1 частини третьої статті 4 Закону №2491-III передбачено, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Статтею 12 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

-дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

-це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

У разі скасування дозволу на імміграцію скасовується посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну.

Частинами першою - п`ятою статті 13 Закону №2491-III передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, разом із рішенням про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення. Копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй. Скасована посвідка підлягає вилученню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України і не оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до суду, вона підлягає примусовому видворенню в порядку, передбаченому законом України.

Якщо після скасування дозволу на імміграцію з`ясуються обставини, що можуть свідчити про наявність умов для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", виконання рішення про її примусове повернення призупиняється, а рішення про примусове видворення не приймається до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до суду, виконання рішення про її примусове повернення призупиняється до набрання рішенням суду законної сили.

Відповідно до пунктів 21-23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо було встановлено обставини, за яких дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, територіальні органи ДМС або територіальні підрозділи ДМС, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", яке з матеріалами, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення), надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС всебічно вивчають у місячний строк подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора скасування дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі потреби запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

З аналізу наведених норм вбачається, що подання органу, що ініціює питання скасування дозволу, має містити підстави для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію".

Зі змісту клопотання управління ІНФОРМАЦІЯ_3 №2/18 "Про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання" від 01.01.2024 вбачається, що останній містить посилання на пункти 3, 4 статті 12 Закону України "Про імміграцію" та виклад обставин, які, на думку останнього, свідчать про наявність підстав для скасування дозволу на імміграцію з доданою копію протоколу серії ВАБ №998304 про порушення порядку, використавши піротехнічні засоби під час дії воєнного стану на території України, чим порушив публічну безпеку та громадський порядок та вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 195-6КУпАП.

Суд звертає увагу, що згідно ч. 1 ст. 195-6КУпАП, остання передбачає адміністративну відповідальність за порушення порядку виробництва, зберігання, перевезення, торгівлі та використання піротехнічних засобів.

Об`єктом адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 195-6 КУпАП є суспільні відносини у сфері обігу, а саме порядку виробництва, зберігання, перевезення, торгівлі та використання піротехнічних засобів, а враховуючи що незаконне застосування піротехнічних засобів несе загрозу життю і здоров`ю людей, порушує громадський порядок - додатковим об`єктом даного адміністративного проступку також є суспільні відносини у сфері охорони громадського порядку.

Об`єктивна сторона, правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 195-6 КУпАП полягає у порушенні порядку виробництва, зберігання, перевезення, торгівлі та використання піротехнічних засобів.

Таким чином, особа несе відповідальність за ч. 1 ст. 195-6 КУпАП лише, якщо таке порушення посягнуло на суспільні відносини у сфері обігу, а саме порядку виробництва, зберігання, перевезення, торгівлі та використання піротехнічних засобів.

При цьому, постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 лютого 2024 року у справі №711/30/24, закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 195-6 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

У свою чергу, з аналізу положень пунктів 21-23 Порядку №1983 вбачається чіткий алгоритм дій відповідача для прийняття відповідного рішення за результатами розгляду подання органу, що ініціює питання про скасування дозволу на імміграцію, а саме:

-всебічне вивчення у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію;

-запитування у разі потреби додаткової інформації в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб;

-запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання;

-прийняття відповідного рішення.

Суд звертає увагу, що висновок в якому б була зазначена мотивація та перевірка законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_1 відсутній, а зміст листа управління ІНФОРМАЦІЯ_3 з додатком, сам по собі свідчить про необ`єктивність прийнятого рішення, з урахуванням необхідності запрошувати іммігранта для надання пояснень, оскільки інформація викладена в поданні є підставою для скасування іноземцю дозволу на імміграцію в Україну.

Також, суд приймає до уваги, що матеріали справи не містять доказів вжиття відповідачем заходів щодо витребування документів та всебічного їх вивчення, на яких ґрунтуються доводи та висновки останнього.

Встановлені обставини свідчать про формальний підхід відповідача під час розгляду подання.

В свою чергу, постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 лютого 2024 року у справі №711/30/24, закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 195-6 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до частин першої та другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Суд також враховує прецедентну практику Європейського Суду з прав людини, який у рішенні у справі "Ljatifi v. the former Yugoslav Repablic of Macedonia" вказав, що навіть у випадку, коли справа стосується національної безпеки, концепція законності та верховенства права в демократичному суспільстві вимагають, щоб заходи з депортації, які впливають на фундаментальні права людини, були предметом змагального провадження в незалежному органі або суді, який має повноваження ефективно перевірити підстави депортації та відповідні докази, якщо необхідно, з відповідними процесуальними обмеженнями у випадку наявності інформації з обмеженим доступом. Особа повинна мати можливість оскаржити твердження державного органу про ризик для національної безпеки. Хоча оцінка державного органу того, у чому саме полягає загроза для національної безпеки, об`єктивно має значну вагу, незалежний орган або суд повинен мати можливість реагувати в справах, у яких застосування цієї концепції не ґрунтується на відповідних фактах або виявляє тлумачення "національної безпеки", що суперечить закону або загальноприйнятому значенню і є свавільним.

На переконання суду надані документи не є доказами, які підтверджують, що позивач на момент прийняття оскаржуваного рішення займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.

Встановлені обставини свідчать про те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування, не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що позивач займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку в Україні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що скасування позивачеві дозволу на імміграцію в Україну здійснено за відсутності підстав, визначених статтею 12 Закону №2491-III, що є правовою підставою для визнання протиправним та скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

У постанові від 04 вересня 2020 року у справі №120/1859/19-а, від 10 червня 2022 року у справі №640/13572/20 Верховний Суд вказав, що відповідно до пункту 23 Порядку №1983, територіальні органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізують свої повноваження шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається питання. Отже, функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. В даних рішеннях зазначено, що порушення встановленої законодавством процедури ухвалення рішення може бути підставою для скасування цього рішення, якщо допущене порушення вплинуло або могло вплинути на його правильність.

Згідно з підпунктом 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321, посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Враховуючи, що судом встановлено протиправність рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, суд дійшов висновку, що вимога про видачу посвідки на постійне проживання є похідною та підлягає задоволенню.

Однак, суд не вбачає підстав для задоволення вимог в частині видачі ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання в Україні та поновлення дозволу на імміграцію в Україну, з огляду на наступне.

Частиною шостою статті 13 Закону №2491-III передбачено, що у разі визнання судом протиправним та скасування рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання дозвіл на імміграцію вважається чинним та є підставою для звернення за отриманням посвідки на постійне проживання у порядку обміну.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Згідно матеріалів справи, докази знищення посвідки територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС відсутні, а враховуючи статтю 13 Закону №2491-III права позивача в частині обміну посвідки не порушені.

З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні позову у цій частині.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати зі сплати судового збору підлягають частковому відшкодуванню.

Керуючись статтями 6, 9, 14, 242-245, 255, 295, 370, 378 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 09.01.2024 року № 2 про скасування дозволу на імміграцію №08-06/43 від 13.01.2014 та посвідки на постійне місце проживання серії НОМЕР_1 від 24.01.2014.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрально - Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору у сумі 600 (шістсот) грн. 00 коп.

Копію рішення направити сторонам по справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Петро ПАЛАМАР