Справа № 160/7045/24
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2024-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 серпня 2024 року м. Дніпросправа № 160/7045/24
(суддя Єфанова О.В., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року у справі №160/7045/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17 березня 2024 року звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, згідно з яким просить:

- визнати незаконною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в частині ненадання належної відповіді по суті на звернення ОСОБА_1 від 21.02.2024 року щодо запиту «Прошу надати мені детальний розрахунок моєї пенсії по інвалідності, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надати ОСОБА_1 відповіді по суті на звернення від 21.02.2024 року щодо запиту «Прошу надати мені детальний розрахунок моєї пенсії по інвалідності, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну протиправним рішенням у розмірі 580320 гривень.

Позов фактично обґрунтовано тим, що позивач подав запит на отримання публічної інформації, однак, відповіді позивач не отримав.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Суд, визнав протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в частині ненадання відповіді по суті на звернення ОСОБА_1 від 21.02.2024 року.

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надати ОСОБА_1 відповідь по суті на звернення від 21.02.2024 року.

Стягнув з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 500,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що доказів направлення або отримання позивачем від відповідача запитуваної інформації матеріали справи не містять, а тому суд робить висновок про те, що відповідачем не надано відповіді на запит позивача, як наслідок бездіяльність відповідача є протиправною. При цьому, суд першої інстанції задовольняючи позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача 500 грн моральної шкоди виходив з того, що позивачем не обґрунтовано наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправною бездіяльністю відповідача, відповідно до якої заподіяно шкоду. Позивачем не доведено факт завдання йому моральної шкоди, належними доказами того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвели до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково встановив те, що позивач 28.02.2024 року отримав лист відповідача від 05.03.2024 року, оскільки цей лист датовано 05.03.2024 року. Також, відповідач зазначає про те, що за отриманим запитом від 21.02.2024 (вхідний 138/11 від 21.02.2024), що адресований був саме відповідачу надано відповідь листом від 01.03.2024 року №0400-010304-8/42359 з відповіддю на всі порушені позивачем питання. В свою чергу, після отримання переадресованого відповідачу звернення позивача датованого 12.02.2024 року відповідач надав роз`яснення позивачу у порядку вимог Закону України «Про звернення громадян», яким і повідомив про те, що на порушені ним питання вже надавалася відповідь листом від 01.03.2024 року №0400-010304-8/42359, а тому у дяіх відповідача відсутня протиправна бездіяльність.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 12.02.2024 року звернувся до начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області ОСОБА_2 з проханням надати доступ до публічної інформації, а саме:

надати детальний розрахунок його пенсії по інвалідності, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із застосуванням показника середньої заробітної плати по Україні за 2020-2022 роки, згідно з рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду (а.с.11).

Листом від 19.02.2024 року Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області повідомило про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, а тому звернення надсилається до вказаної установи (а.с.13).

ОСОБА_1 21.02.2024 звернувся до начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ОСОБА_3 з проханням надати доступ до публічної інформації, а саме:

надати детальний розрахунок його пенсії по інвалідності, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із застосуванням показника середньої заробітної плати по Україні за 2020-2022 роки, згідно з рішенням окружного адміністративного суду (а.с.12).

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 05.03.2024 року позивачу повідомлено, що «Детальне роз`яснення з порушеного у зверненні питання було надано Вам листом від 01.03.2024 №0400-010304-8/42359, який направлено на поштову адресу, зазначену у зверненні.» (а.с.21).

Наявність протиправної бездіяльності допущеної відповідачем, що полягає у не ненаданні відповіді на звернення позивача від 21.02.2024 року є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 5 та 7 Закону України «Про інформацію» №2657-ХІІ від 02.10.1992 р., кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Право на інформацію охороняється законом.

Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати право особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес є Закон України «Про доступ до публічної інформації» №2939-VI від 13.01.2011 р.

За змістом статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Частиною 2 вищезазначеної норми визначено, що публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Отже, визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовим зафіксованим на певному носії продуктом, отриманим або створеним виключно суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків та володіти яким у подальшому може будь-який розпорядник публічної інформації, навіть якщо він не є суб`єктом владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертаючись до відповідача із запитом датованим 21.02.2024 року посилається на положення Закону України «Про доступ до публічної інформації» та просить надати детальний розрахунок пенсії ОСОБА_1 по інвалідності, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із застосуванням показника середньої заробітної плати по Україні за 2020-2022 роки, згідно з рішенням окружного адміністративного суду (а.с.12).

Зважаючи на те, що позивачем запитується інформація, яка стосується виключно його пенсії, колегія суддів зробила висновок про те, що такий запит не є запитом поданим в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», так як запитувана інформація не є публічною.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Враховуючи вищезазначені норми, а також порушені позивачем питання у заяві від 21.02.2024 року, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що таке звернення мало розглядатися відповідачем в порядку Закону України «Про звернення громадян».

В свою чергу, частиною 1 статті 20 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Як зазначає відповідач, звернення ОСОБА_1 датоване 21.02.2024 року ним було отримано 21.02.2024 року за вхідним №138/11.

За загальними правилами Закону України «Про звернення громадян» таке звернення мало бути розглянуто і вирішено у термін не більше одного місяця від дня його надходження, тобто до 21.03.2024 року.

Зважаючи на вищевикладені обставини, а також на те, що з позовом до суду позивач звернувся 17.03.2024 року, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що на час звернення позивача з позовом до суду щодо визнання бездіяльності відповідача з розгляду його запиту, у відповідача не сплинув встановлений законом загальний тридцятиденний строк для розгляду цього запиту.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що будь-яких доводів того, що звернення позивача від 21.02.2024 року не потребувало додаткового вивчення, та як наслідок повинно було бути розглянуто і вирішено невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання учасники справи не наводять та судом таких обставин не встановлено.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Положеннями частини першої статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені права, свободи або інтереси.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 у справі № 18-рп/2004 термін «порушене право», який вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються права позивача.

Проте право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №687/1539/16-а та від 4 лютого 2020 року у справі №320/7969/17.

Колегія суддів, зауважує, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Відповідно, дії суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо: по-перше, такі дії вчинені владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції і по-друге, оспорювані дії є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Враховуючи те, що станом на час звернення позивача з цим позовом до суду строк встановлений законом для розгляду відповідачем отриманого 21.02.2024 року звернення позивача не сплинув, суд апеляційної інстанції зробив висновок про передчасність позовних вимог щодо визнання протиправної бездіяльності відповідача, яка виразилася у не розгляді звернення позивача у встановлений законом строк та як наслідок відсутності підстав для задоволення такого позову, зважаючи і на те, що в адміністративному судочинстві захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, буде воно порушено чи ні.

Між тим, суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що позивач не позбавлений права на звернення до суду з позовом якщо з`ясує, що його звернення після закінчення встановленого Законом строку не було розглянуто та вирішено відповідачем.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Керуючись: пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року у справі №160/7045/24 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 15 серпня 2024 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.А. Шальєва