Справа № 200/5366/24
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2024-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про продовження процесуального строку виконання ухвали суду

16 серпня 2024 року Справа №200/5366/24

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Голошивець І.О., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та не виплати йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області здійснити нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку, а саме за період з 13 серпня 2021 по 27 жовтня 2021 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без руху. Встановлений позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви 10 днів шляхом надання до суду: обґрунтованої заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з зазначенням обставин, які є об`єктивно непереборними, пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами поважності причин пропуску строку звернення.

13 серпня 2024 року позивачем була надана заява про поновлення строків звернення за цим адміністративним позовом.

В даній заяві позивач зазначив наступне: «19.07.2022 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ від 01.07.2022, яким внесено зміни до діючого законодавства про працю. Зокрема, частини 1-2 ст.233 Кодексу законів про працю України викладені у такій редакції:

- працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

- із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

З огляду на зміст зазначених норм вбачається, що строки, встановлені ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України, стосуються виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні.

Отже, 19.07.2022 набув чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено ряд важливих змін до діючого законодавства про працю. Зокрема, змін зазнали норми законодавства щодо порядку звернення громадян до суду у разі виникнення трудових спорів в частині строків таких звернень.

Відповідно до п. 1 глави ХІХ КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на території України запроваджено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Постановою КМУ від 27.06.2023 № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Відтак, ч.1 ст.233 КЗпП України в чинній редакції підлягає застосуванню з 01.07.2023, в той же час, спірні відносини між Позивачем та Відповідачем виникли з 28.10.2021, після виплати відповідачем одноразової грошової допомоги при звільнення, тобто у період дії попередньої редакції ст. 233 Кодексу законів про працю України. Крім того, одразу, по завершенню строку дії карантину, Позивач не мав змоги звернутись до суду через те, що 21.01.2023 був мобілізований до Збройних Сил України і виконував певні обов`язки військової служби по протидії збройній агресії російської федерації та до кінця серпня 2024 року не мав реальної можливості скористатися правовою допомогою та звернутися до суду».

В якості доказів підстав пропуску строку звернення з цим адміністративним позовом, позивачем до суду було надано витяг із Наказу міністра оборони України (по особовому складу) від 27.03.2024 №443 та довідку видану Військовою частиною НОМЕР_1 від 30.01.2023 №66, відповідно до якої позивач проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 з 23.01.2023 року.

Позивач просив поновити строк звернення до суду з його позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

Проаналізувавши текст заяви про поновлення строку звернення, суд зазначає наступне.

Як вже було зазначено в ухвалі суду від 12 серпня 2024 року, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі N 910/4518/16 (провадження N 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону N 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Відповідно до висновків викладених у постанові Верховного Суду по справі №160/914/23 від 07.09.2023: - «Отож, звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (стаття 117 Кодексу законів про працю України) обмежене строком, який - з уваги також на постанову Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 - у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби визначений у частині п`ятій статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України і становить один місяць (з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів).

З огляду на наведені міркування можна дійти висновку, що оскільки грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій на виконання судового рішення у справі №280/5767/21 позивачеві фактично виплачено відповідачем 22 листопада 2021 року, місячний строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за затримку такої виплати розпочав свій відлік 23 листопада 2021 року та сплив 22 грудня 2021 року, індексацію грошового забезпечення на виконання судового рішення у справі №280/5772/21 фактично виплачено позивачеві 30 вересня 2022 року, місячний строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за затримку такої виплати розпочав свій відлік 01 жовтня 2022 року та сплив 30 жовтня 2022 року.

Тобто, строки звернення за кожною підставою для нарахування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку обраховується окремо.».

Відповідно до приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням вищенаведених висновків, від яких суд не вбачає підстав відступати, судом було встановлено, що позивача звільнено 12 серпня 2021 року, розрахунок з ним проведено 27 жовтня 2021 року, що підтверджується матеріалами позовної заяви, наявними доказами та не заперечується позивачем по справі.

Отже, місячний строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за затримку виплати одноразової грошової допомоги розпочав свій відлік 28 жовтня 2021 року та сплив 27 листопада 2021 року.

Позивач, надаючи докази на підтвердження поважності причин пропущеного строку звернення, надав довідку від 30.01.2023 року, якою підтверджується те, що позивач проходить військову службу за мобілізацією з 23.01.2023 року, при цьому щодо періоду пропущеного строку звернення з 28.11.2021 по 22.01.2023 року позивачем не було надано жодного із доказів, які б унеможливлювали звернення позивача у наведені строки, які визначені Кодексом адміністративного судочинства України.

Щодо посилань позивача, як на поважну причину пропуску строку звернення: «Постановою КМУ від 27.06.2023 № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Відтак, ч.1 ст.233 КЗпП України в чинній редакції підлягає застосуванню з 01.07.2023, в той же час, спірні відносини між Позивачем та Відповідачем виникли з 28.10.2021, після виплати відповідачем одноразової грошової допомоги при звільненні, тобто у період дії попередньої редакції ст. 233 Кодексу законів про працю України», суд зауважує, що відповідно до висновків зроблених Великою Палатою Верховного Суду - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати та позовними вимогами позивача є саме зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, посилання позивача на відміну карантину з 01.07.2023 не є доречним у цій справі, враховуючи, що середній заробіток не входить до структури заробітної плати.

Суд зауважує, що відповідно до ч.6 ст.161 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Судом встановлено, що клопотання позивача про поновлення строку звернення та докази надані ним до суду не містять належного обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду з 28.11.2021 по 22.01.2023 року, який з огляду на вищевикледене в клопотанні позивача та в цій ухвалі було пропущено, а тому задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст.118 Кодексу адміністративного судочинства України, процесуальні строки це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Згідно з ч.2 ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Суд звертає увагу позивача, що дотримання строків розгляду адміністративних справ є однією з обов`язкових передумов ефективності адміністративних проваджень, оскільки результат правозастосовної діяльності безпосередньо залежить від часових меж їх реалізації. Будь-який вид адміністративного провадження базується на процесуальних принципах, серед яких оперативність і швидкість, що забезпечується чітко регламентованими строками, закріпленими в законах та підзаконних актах.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав («Девеер проти Бельгії» рішення від 27.02.1980, «Голдер проти Сполученого Королівства» рішення від 21.02.1975).

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

З огляду на викладене, а також з метою забезпечення доступу до правосуддя та надання можливості позивачу усунути недоліки позовної заяви, викладені в ухвалі від 12.08.2024 року з урахуванням періоду зазначеного в цій ухвалі, суд вважає за можливе продовжити позивачу процесуальний строк для усунення недоліків позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 118, 121, 241 та 256 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Продовжити ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви, що викладені в ухвалі суду від 12.08.2024 року з урахуванням періоду зазначеного в цій ухвалі, на п`ять днів з дня отримання копії ухвали суду.

Роз`яснити позивачу, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її підписання.

Текст ухвали розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя І.О. Голошивець