Справа № 500/3249/24
Суддя: Подлісна Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/3249/24

14 серпня 2024 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Подлісної І.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у березні 2024 року позивач звернувся до свого командування із рапортом про звільнення його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - у зв`язку з наявністю дружини з інвалідністю третьої групи.

Так, відповідно до абзацу 5 підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції на час його звернення із рапортом військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану, у зв`язку у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю.

Дружина позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з інвалідністю третьої групи довічно, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № 485133 від 15 січня 2020 року, довідкою № 341, виданою 12 березня 2024 року Шумським відділом соціального забезпечення № 1 управління соціального захисту населення Кременецької районної військової державної адміністрації, а також довідкою № 342 про отримання допомоги, виданою 12 березня 2024 року Шумським відділом соціального забезпечення № 1 управління соціального захисту населення Кременецької РДА.

Факт перебування позивача у шлюбі із ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 12 березня 2024 року.

Отже, на час подачі його рапорту у позивача були наявні підстави для звільнення з військової служби, у зв`язку з наявністю у дружини із числа осіб з інвалідністю.

Листом від 04 травня 2024 року командир Військової частини НОМЕР_1 полковник ОСОБА_3 повідомив позивача відсутність підстав для задоволення рапорту з огляду на те, що зі змісту підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" вбачається, що обов`язковою умовою для звільнення військовослужбовця з військової служби є наявність дружини з інвалідністю 1 або 2 групи, в той час як моя дружина є особою з інвалідністю 3 групи.

Позивач вважає протиправною відмову командира Військової частини НОМЕР_1 у задоволенні рапорту щодо звільнення з військової служби через сімейні обставини.

Ухвалою суду від 29.05.2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Даною ухвалою встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду із відповідними письмовими доказами 03.06.2024 року. У відзиві відповідач не погоджується з позовними вимогами та доводами, викладеними в адміністративному позові, та в обґрунтування своїх заперечень зазначає наступне.

Зі змісту наданих позивачем документів вбачається, що 12.03.2024 року укладений шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 12.03.2024 року.

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № 485133 від 15.01.2020 року дружині Позивача встановлена ІІІ група інвалідності.

Отже, дружина Позивача має ІІІ групу інвалідності.

Доказів того, що дружина Позивача має І чи ІІ групу інвалідності до рапорту Позивачем не надано.

При цьому, слід зазначити, що за змістом абз. 5 пп. г) п. 2) ч. 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану у разі наявності дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Таким чином, обов`язковою умовою для звільнення військовослужбовця з військової служби є наявність дружини з інвалідністю 1 або 2 групи. Оскільки зміст жодної з наведених норм не передбачає умовою звільнення з військової служби наявності з числа членів сім`ї військовослужбовця особи з інвалідністю 3 групи. Водночас, такою умовою є наявність у членів сім`ї осіб з інвалідністю 1 або 2 групи.

Враховуючи наведені вище обставини, очевидним є те, що військова частина НОМЕР_1 діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно, відмовляючи Позивачу у задоволенні рапорту щодо його звільнення з військової служби, командування військової частини НОМЕР_1 діяло обґрунтовано та у передбачений законом спосіб в межах своїх повноважень на підставі поданих документів, а отже відсутні протиправні дії по відношенню до Позивача.

Аналогічні висновки містяться у постановах Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.09.2023 року у справі № 580/1344/23, Третього апеляційного адміністративного суду від 06.02.2024 року у справі № 280/6079/23.

Ухвалою суду від 24.06.2024 року ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання та призначено судове засідання на 14.08.2024 о 10:15 год.

Представник позивача подав письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності в порядку письмового провадження.

Представник відповідача через електронний суд надіслав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч.3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з ч.9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи положення ч.3 ст.194, ч.9 ст.205 та ч.4 ст. 229 КАС України, суд дійшов висновку про наявність підстав розгляду даної справи в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши подані до суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступне.

Солдат ОСОБА_1 , номер обслуги САУ 2 С1 Військової частини НОМЕР_1 , проходжу військову службу за призовом під час мобілізації.

У березні 2024 року позивач звернувся до свого командування із рапортом про звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - у зв`язку з наявністю дружини з інвалідністю третьої групи.

Так, відповідно до абзацу 5 підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції на час звернення із рапортом військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану у зв`язку у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю.

Моя дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з інвалідністю третьої групи довічно, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № 485133 від 15 січня 2020 року, довідкою № 341, виданою 12 березня 2024 року Шумським відділом соціального забезпечення № 1 управління соціального захисту населення Кременецької районної військової державної адміністрації, а також довідкою № 342 про отримання допомоги, виданою 12 березня 2024 року Шумським відділом соціального забезпечення № 1 управління соціального захисту населення Кременецької РДА.

Факт перебування у шлюбі із ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 12 березня 2024 року.

Отже, на час подачі рапорту у позивача були наявні підстави для звільнення мене з військової служби у зв`язку з наявністю у мене дружини із числа осіб з інвалідністю.

До свого рапорту позивач додав:

- нотаріально засвідчену копію свого паспорта громадянина України;

- нотаріально засвідчену копію своєї картки платника податків;

- нотаріально засвідчену копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 12 березня 2024 року;

- нотаріально засвідчену копію паспорта ОСОБА_2 ;

- нотаріально засвідчену копію картки платника податків ОСОБА_2 ;

- нотаріально засвідчену копію витягу з реєстру територіальної громади про зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 ;

- нотаріально засвідчену копію довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № 485133 від 15 січня 2020 року;

- оригінал довідки № 341, виданої 12 березня 2024 року Шумським відділом соціального забезпечення № 1 управління соціального захисту населення Кременецької районної військової державної адміністрації;

- оригінал довідки № 342, виданої 12 березня 2024 року Шумським відділом соціального забезпечення № 1 управління соціального захисту населення Кременецької РДА.

Листом від 04 травня 2024 року командир Військової частини НОМЕР_1 полковник ОСОБА_3 повідомив відсутність підстав для задоволення рапорту позивача з огляду на те, що зі змісту підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" вбачається, що обов`язковою умовою для звільнення військовослужбовця з військової служби є наявність дружини з інвалідністю 1 або 2 групи, в той час як його дружина є особою з інвалідністю 3 групи.

Не погодившись із протиправною відмовою командира Військової частини НОМЕР_1 у задоволенні його рапорту щодо звільнення з військової служби через сімейні обставини, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд виходив з наступного.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ (тут і надалі - в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення відповідача) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1 цього Закону захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч.І ст.2 вказаного Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 ст.2 зазначеного Закону передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022р.) введено в Україні воєнний стан із 05 год. ЗО хв. 24.02.2022р. строком на 30 діб.

На момент подачі даного позову строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зокрема, відповідно до абз.5 пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 цього Закону військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період," військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи.

Із викладеного слідує, що в силу приписів абз. 5 пп. «г» п.2 ч.4 ст. вказаного 26 Закону під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються за сімейними обставинами (якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу) за таких підстав:

1) в разі наявності дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, незалежно від групи інвалідності. При цьому вказана норма не ставить звільнення з військової служби у залежність від наявності певної групи інвалідності, а передбачає таку можливість в силу того, що один із подружжя є інвалідом, без конкретизації якої саме групи є інвалідність;

2) та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи.

Як видно з матеріалів справи позивач перебуває у шлюбі із ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 12 березня 2024 року.

Дружина позивача є особою з інвалідністю третьої групи довічно, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № 485133 від 15 січня 2020 року, довідкою № 341, виданою 12 березня 2024 року Шумським відділом соціального забезпечення № 1 управління соціального захисту населення Кременецької районної військової державної адміністрації, а також довідкою № 342 про отримання допомоги, виданою 12 березня 2024 року Шумським відділом соціального забезпечення № 1 управління соціального захисту населення Кременецької РДА.

Вказані документи позивачем долучені до рапорту про звільнення з військової служби, і зі змісту листа відповідача від 04 травня 2024 року вбачається, що Військова частина НОМЕР_1 не ставить під сумнів факт належності його дружини до осіб з інвалідністю третьої групи.

Посилання командира Військової частини на те, що дружина позивача не є особою з інвалідністю І чи II групи, а тому відсутні підстави для його звільнення з військової служби, прямо суперечать приписам абз.5 пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону № 2232-ХІІ, якими передбачено окрему підставу для звільнення за сімейними обставинами - в разі наявності дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, незалежно від групи інвалідності.

Отже, за таких обставин відмова відповідача у звільненні позивача з військової служби, сформована у вигляді листа № 6724 від 04 травня 2024 року, не ґрунтується на чинних на той час нормах матеріального права, а відтак є протиправною.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15.

Відповідно до п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

- підстави звільнення з військової служби;

- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно з пунктом 12.1 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджена наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170 (надалі - Інструкція № 170), звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

Відповідно до п. 12.11 Інструкції № 170 перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Згідно з додатком 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (пункт 12.11 розділу XII) при поданні до звільнення з військової служби за підставами:

- через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, ч підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються:

- копія аркуша бесіди;

- копія рапорту військовослужбовця;

- документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин;

- копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

У рапорті про звільнення з військової служби, керуючись підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а також абзацом третім пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, позивач повідомив командування, що не висловлює бажання: продовжувати військову службу; проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; від проходження ВЛК відмовляється; претензій до командування частини та Міністерства оборони України не має; а також висловив прохання звільнити його з військової служби та надіслати особову справу до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

До рапорту позивач додав, зокрема, оригінали документів, що підтверджують факт належності його дружини до осіб з інвалідністю третьої групи та нотаріально засвідчену копію свідоцтва про шлюб.

Аналіз наведених вище законодавчих норм свідчить про те, що розгляд рапорту про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання абзацу 3 пункту 14.10 розділу XIV «Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженої наказом Міністра оборони України 10.04.2009 року №170, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі.

З огляду на те, що позивачем дотримано законодавчо визначену процедуру подання рапорту та доданих до нього документів, а також на виконання пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ним підтверджено наявність поважних сімейних обставин відповідними документами, які є підставою для звільнення з військової служби, вважає, що належним способом захисту його порушеного права є визнання протиправним рішення командира військової частини, що оформлене листом від 04 травня 2024 року, про відмову у звільненні з військової служби та зобов`язання відповідача прийняти рішення про його звільнення з військової служби на підставі абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 635/7878/16-а Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду надав роз`яснення щодо ефективного способу захисту порушеного права у випадках, коли відмова суб`єкта владних повноважень виражена не у формі рішення, а у формі листа. Зокрема, ВС відзначив, що питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 7705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 CM, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12).

Щодо позовної вимоги про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення солдата ОСОБА_1 , номера обслуги САУ 2 С1 Військової частини НОМЕР_1 , з військової служби на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), то суд зазначає наступне.

Так, питання звільнення ОСОБА_1 на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), як військовослужбовця є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

За таких обставин адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною другою статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи зі змісту позовних вимог та доказів, наданих на підтвердження правової позиції відповідачами, суд доходить висновку, що належним способом відновлення порушеного права позивача на звільнення ОСОБА_1 на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), як військовослужбовця буде зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт солдата ОСОБА_1 про звільнення з військової служби з підстав абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду. Відтак, позов належить задовольнити частково.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позов підлягає задоволенню частково, то відповідно до частин першої, третьої статті 139 КАС України позивачу слід відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 605,60 грн, сплачений відповідно до квитанції від 20.05.2024 року.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення командира Військової частини НОМЕР_1 , оформлене листом від 04 травня 2024 року № 6724, про відмову у звільненні солдата ОСОБА_1 , номера обслуги САУ 2 С1 Військової частини НОМЕР_1 , з військової служби на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт солдата ОСОБА_1 про звільнення з військової служби з підстав абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 сплачений судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок, відповідно до квитанції від 20.05.2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 14 серпня 2024 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач:

- Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 ).

Головуючий суддя Подлісна І.М.