Справа № 140/24874/23
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2024-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/24874/23 пров. № А/857/25856/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2023 року(головуючий суддя Димарчук Т.М., м. Луцьк) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобовґязання вчи нити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (відповідач), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 про:

визнання протиправним рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, викладене в протоколі №20/975 від 19.06.2023, в частині здійснення розрахунку розміру одноразової грошової допомоги, за настання ІІ групи інвалідності на підставі розміру прожиткового мінімуму 2016 року;

зобов`язання відповідача призначити і виплатити одноразову грошову допомогу, передбачену п.4 ч.2 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захід військовослужбовців та членів їх сімей» за настання ІІ групи інвалідності, в розмірі 300-кратному прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року, в якому здійснюватиметься виплата, з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначає, що він проходив військову службу у Збройних Силах України.

21.12.2016 під час первинного огляду органами медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) йому було встановлено третю групу інвалідності та визначено причину інвалідності: «внаслідок поранення, травми, так, пов`язане із захистом Батьківщини», що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК № 901323 від 21.12.2016.

05.02.2020 за наслідками огляду МСЕК йому було встановлено нову інвалідність другої групи з 24.01.2020 «внаслідок поранення, травми, так, пов`язане із захистом Батьківщини», що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК серії 12 ААБ № 549812 від 05.02.2020.

У 2020 року у зв`язку із встановленням нової інвалідності другої групи, відповідно до пп.4 п.2 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII) він звернувся із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_2 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги.

У вересні 2020 згідно Протоколу №116 від 06.08.2020 засідання комісії Міністерства оборони України (далі - МОУ) з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум мені було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги. Посилаючись на положення п.4 ст.16-3 Закону №2011-XII, МОУ зазначило підставу для відмови те, що зміна групи інвалідності відбулась понад дворічний термін після встановлення первинної групи.

У січні 2023 року він повторно звернувся із заявою до МОУ про призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16 Закону №2011-XII у зв`язку з встановленням II групи інвалідності.

Відповідно до Витягу з протоколу засідання комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги від 19.06.2023 № 20/975, йому, у зв`язку з встановленням II групи інвалідності (2020) було призначено одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму станом на 1 січня календарного року, в якому було встановлено первинну (III) групу інвалідності (2016), з урахуванням раніше виплаченої суми, в розмірі 173 400 (сто сімдесят три тисячі чотириста) гривень 00 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд обґрунтував своє рішення тим, що відповідно до п.9 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України (далі - Кабмін), в розвиток цієї норми закону, відповідно до п.6. Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (далі - Порядок №975), військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність.

Відповідно суд зробив висновок, що одноразова грошова допомога, як інваліду II групи, правомірно визначена (обрахована) виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який був встановлений на 1 січня календарного року, в якому інвалідність встановлено вперше, а саме 2016 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Однак, безпідставно зіслався на п.9 статті 16-3 Закону №2011-XII, як такий, що надавав повноваження Кабміну визначати розмір одноразової грошової допомоги (далі - ОГД). Ця норма закону наділяла Кабмін повноваженнями лише визначати порядок призначення і виплати ОГД, але не визначати розмір допомоги.

Вважає, що його випадок зазначений в підпункті 4 пункту 2 статті 16 Закону №2011-XII.

Розмір ОГД у випадку настання інвалідності другої групи, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби (підпункт 4 пункту 2 статті 16 Закону №2011-XII) визначений Законом. А саме - пунктом б) частини 1 статті 16-2 Закону №2011-XII - в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Дійсно, вказаною нормою не визначено про 1 січня якого саме календарного року йдеться. Однак для розуміння про який саме рік йдеться у словосполученні «станом на 1 січня календарного року» підпункту б) пункту 1 статті 16-2 Закону №2011-XII звернімося до аналогії закону.

Суд мав би керуватися пунктом б) частини 1 статті 16-2 Закону №2011-XII та застосувавши аналогію закону зобовґязати МОУ виплатити ОГД в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року в якому здійснюватиметься виплата. Очевидним є те, що таке рішення було би справедливим та відповідало би інтересам демократичного суспільства в мотивуванні воїнів захищати Батьківщину, захищати демократичні цінності та, з рештою, захищати ті самі гроші, які держава намагається зекономити на допомозі з інвалідності своїх захисників.

У свою чергу застосування до спірних правовідносин п.6. Порядку №975 має ознаки «свавілля органу влади», спричиненої недостатньою якістю Закону, й не узгоджуються з засадничими конституційними цінностями, зокрема такими, як принцип поваги до захисту прав людини, принцип верховенства права в аспекті домірності та вимог щодо соціального захисту військовослужбовців (статті 3, 8, 17, 46 Конституції України), принципу рівності перед Законом.

Зважаючи на те, що п.6. Порядку №975 суперечить Конституції України, суд не мав його застосовувати як виправдання дій органу влади при недостатній якості Закону.

Суд, приймаючи оспорюване рішення не врахував зазначені вище обставини, не оцінив рішення МОУ на його пропорційність зокрема на дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача просив таку залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.12.2016 під час первинного огляду органами медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) позивачу ОСОБА_1 було встановлено третю групу інвалідності та визначено причину інвалідності: «внаслідок поранення, травми, так, пов`язане із захистом Батьківщини», що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК №901323 від 21.12.2016 (а.с. 13).

Допомога у зв`язку із встановленням позивачу ІІІ групи інвалідності виплачена у розмірі 240 000 грн, про що зазначено у протоколі №116 від 06.08.2020 (а.с.12).

05.02.2020 за наслідками огляду МСЕК ОСОБА_1 було встановлено інвалідність другої групи з 24.01.2020, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № 549812 від 05.02.2020 (а.с.14).

28.12.2022 ОСОБА_1 , у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, через уповноважений орган ІНФОРМАЦІЯ_3 звернувся до Міністерства оборони України про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги (а.с.39).

12.01.2023 ІНФОРМАЦІЯ_3 направлено документи позивача на комісію Міністерства оборони, на підставі внесених 29.07.2022 змін до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги (а.с.39 (зворот)).

Як вбачається із п.49. витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги від 19.06.2023 № 20/975, старшині в запасі ОСОБА_2 , у зв`язку з встановленням II групи інвалідності (2020), було призначено одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, на 1 січня календарного року, в якому було встановлено первинну (III) групу інвалідності (2016), з урахуванням раніше виплаченої суми, в розмірі 173 400 (сто сімдесят три тисячі чотириста) гривень 00 коп. (а.с.19).

Вказані кошти у розмірі 173400 грн були виплачені позивачу (а.с.40).

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини першої статті 16 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII), одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Пунктом 4 частини другої статті 16 Закону №2011-XII (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності) передбачено, що встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно з ст. 16-2 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі:

а) 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону;

500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 2-3 пункту 2 статті 16 цього Закону;

б) 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Відповідно до п.9 статті 16-3 Закону №2011-XII, порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 25.12.2013 № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», яка визначає розмір одноразової грошової допомоги по категоріям військовослужбовців.

Право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

- у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції, з чим погоджується колегія судів, правильно вважав, що на час подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги (28.12.2022) і станом на 24.01.2020 (на час встановлення ІІ групи інвалідності) законодавством було визначено, що моментом виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності (05 грудня 2016).

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 09.11.2018 у справі №759/5707/16-а, від 29.04.2020 у справі №295/2741/17, у справі №640/14168/20 від 13.09.2022 року.

Відповідно до п.6. Порядку №975, одноразова грошова допомога призначається і виплачується:

1) військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі:

300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Тобто, зазначені правові норми пов`язують право на отримання одноразової грошової допомоги з днем встановлення інвалідності.

Згідно довідки МСЕК № 001323 серія 12 ААА позивачу первинно встановлено третю групу інвалідності, з 05.02.2016 (настала внаслідок поранення, травми, які пов`язані із захистом Батьківщини).

Отже, позивачу вперше встановлена ІІІ група інвалідності з 05.02.2016.

У п.4. статті 16-3 Закону №2011-XII ( в редакції Закону № 2489-IX від 29.07.2022) зазначено, якщо військовослужбовцю, військовозобов`язаному, резервісту або особі, звільненій з військової служби, після первинного встановлення інвалідності під час наступного огляду (переогляду) буде встановлено вищу групу інвалідності або змінено її причинний зв`язок, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата здійснюється з урахуванням раніше виплачених сум (у тому числі внаслідок різних, не пов`язаних між собою, захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв).

З огляду на це, суд дійшов підставного висновку, що відповідно до законодавства, яке діяло на день повторного огляду позивача із встановленням вищої, ІІ-ї групи інвалідності, він мав право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність (1378 грн х 300=413 400 грн), виплата якої повинна проводитись з урахуванням раніше виплаченої суми 240 000 грн 00=173400 грн).

Таким чином, одноразова грошова допомога позивачу, як інваліду ІІ групи, правомірно визначена (обрахована) виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який був встановлений на 1 січня календарного року, в якому інвалідність встановлено вперше, а саме 2016 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

З урахуванням встановлених обставин справи та вищенаведених норм чинного законодавства, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, відтак рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2023 року у справі №140/24874/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула