Справа № 320/21723/23
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2024-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2024 року № 320/21723/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва, третя особа: Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві про зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва , третя особа: Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві, та просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Окружного адміністративного суду міста Києва, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.01.2014 по 31.12.2016, виходячи з 12 мінімальних заробітних плат з 1 січня 2014 року, з 15 мінімальних заробітних плат з 1 січня 2015 року, а також у невиплаті у період липня 2015 - грудня 2016 набавки за вислугу років;

- стягнути з Окружного адміністративного суду міста Києва на користь судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 недоотриману суму суддівської винагороди за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 у розмірі 278 697,67 грн. (з відрахуванням при виплаті встановлених податків і зборів), обчислену виходячи з 12 мінімальних заробітних плат з 1 січня 2014 року, 15 мінімальних заробітних плат з 1 січня 2015 року, а також з урахуванням за період липня 2015 - грудня 2016 набавки за вислугу років у розмірі 30% до посадового окладу;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Окружного адміністративного суду міста Києва на користь ОСОБА_1 недоотриманої суми суддівської винагороди у межах виплати за один місяць - у розмірі 7 741,60 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Указом Президента України "Про призначення суддів" від 18.06.2010 призначено ОСОБА_1 суддею Окружного адміністративного суду м. Києва строком на п`ять років. Указом Президента України "Про призначення суддів" від 28.09.2017 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва (безстроково). Позивач зауважує, що за період з січня 2014 року по грудень 2016 року йому проведено нарахування та виплату суддівської винагороди в складі: посадового окладу в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, доплати за вислугу років (30% - період до 18.06.2015), замість: з січня 2014 12 мінімальних заробітних плат; січень 2015 15 мінімальних заробітних плат. Вважає, до нарахованих сум, для визначення правильного розміру суддівської винагороди, яка мала б нараховуватись позивачу, слід застосовувати коефіцієнти: у 2014 (12/10) 1,2; з 2016 (15/10) 1,5. Крім того, відповідачем не нарахована та не виплачена надбавка за вислугу років, яка застосовується та нараховується у розмірі 30% до посадового окладу (до нарахованих сум) у період липня 2015 грудень 2016, що відповідно зумовлює донарахування у розмірі 30% до раніше нарахованих сум.

Внаслідок цього розмір винагороди позивача не відповідає розміру, установленому спеціальним Законом, у зв`язку із чим він не погоджується із сумою нарахованої та виплаченої йому суддівської винагороди та вважає, що відповідачі порушили його право на належне матеріальне забезпечення. З огляду на викладене позивач звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Вказана ухвала суду, разом із позовною заявою та додатками до неї, отримані представником відповідача 24.07.2023, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою.

Отже, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

У той же час, на час прийняття рішення у даній справі відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Згідно з довідкою про направлення електронного листа на адресу - Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві в системі «Електрпонний суд», вищезазначену ухвалу суду отримано 13.07.2023.

На час прийняття рішення у даній справі будь яких заяв чи клопотань від третьої особи до суду не надходили.

Суд, керуючись ч. 6 ст. 162 КАС України вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Указом Президента України "Про призначення суддів" від 18.06.2010 було призначено ОСОБА_1 суддею Окружного адміністративного суду м. Києва строком на п`ять років.

Указом Президента України "Про призначення суддів" від 28.09.2017 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва (безстроково).

Обрахунок суддівської винагороди позивача у період з січня 2014 по грудень 2016 року здійснювався Окружним адміністративним судом міста Києва, виходячи із розміру посадового окладу судді, визначеного Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI у редакціях, встановлених Законом України «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 19.12.2013 № 716-VII, Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VIII та Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII.

Так, як вбачається з довідки Окружного адміністративного суду міста Києва щодо розміру нарахованої та виплаченої суддівської винагороди судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 за період з 01.01.2014 по 31.12.2016, суддівська винагорода позивача нараховувалась з розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат по Україні, яка становила:

з 01.01.2014 по 31.08.2015 - 1218,00 грн. (посадовий оклад 12180,00 грн.);

з 01.09.2015 по 30.04.2016 - 1378,00 грн. (посадовий оклад 13780,00 грн.);

з 01.05.2016 по 30.11.2016 - 1450,00 грн. (посадовий оклад 14500,00 грн.);

з 01.12.2016 по 31.12.2016 1600,00 грн. (посадовий оклад 16000,00 грн.).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить із наступного.

За змістом частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів (стаття 130 Конституції України).

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначають Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (частково втратив чинність) та Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (Закон № 1402-VIII).

Так, відповідно до положень частини другої статті 129 Закону № 2453-VI (у первинній редакції) суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною другої цієї статті визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Законом України від 19.12.2013 № 716-VII «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який набрав чинності 01.01.2014, положення абзацу п`ятого частини третьої статті 129 Закону №2453-VI (щодо запровадження посадового окладу з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат) було виключено.

Пунктом 36 Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VIII, який набрав чинності 01.01.2015, положення абзацу шостого частини третьої статті 129 Закону №2453-VI (щодо запровадження посадового окладу з 01 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат) було виключено, а в абзаці першому цієї статі цифри « 15» замінено цифрами « 10».

Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII, який набрав чинності 29.03.2015, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI викладено у новій редакції, частиною третьою статті 133 якого встановлено посадовий оклад судді місцевого суду у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що Закон України № 2453-VI у період з 2014 по 2016 роки періодично зазнавав змін, зменшуючи розмір посадового окладу судді місцевого суду як базової складової суддівської винагороди з 15 до 10 мінімальних заробітних плат.

30.09.2016 набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, частиною першою статті 135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIIІ було встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) 30 мінімальних заробітних плат - судді місцевого суду; 2) 50 мінімальних заробітних плат - судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду; 3) 75 мінімальних заробітних плат - судді Верховного Суду.

Разом з тим, розділом XII «Прикінцеві ти перехідні положення» Закону № 1402-VIIІ були передбачені певні особливості визначення розміру суддівської винагороди.

Так, в силу приписів пунктів 22 та 23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIIІ право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

До проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., NN 41 - 45, ст. 529; 2015 р., NN 18 - 20, ст. 132 із наступними змінами).

Таким чином, розмір суддівської винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, визначається Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI.

У подальшому рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015№ 192-VIII та визначено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

У вказаному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що законодавець неодноразово вносив зміни до Закону України № 2453-VI щодо розміру посадового окладу, в результаті яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Приписами пункту 3 вказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VІII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

За змістом статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 № 2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічні положення закріплені у частині другій статті 152 Конституції України.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.09.10 №20-рп/2010 (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність".

Аналізуючи наведені вище норми, суд дійшов висновку, що обмеження, визначені Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII, втратили чинність 04.12.2018, а отже саме з цієї дати положення частини третьої статті 133 Закону України № 2453-VI підлягають застосуванню у первинній редакції, що у свою чергу не може вплинути на правовідносини, які виникли до прийняття вказаного рішення.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11.08.2020 у справі № 480/906/19, від 04.11.2020 у справі № 580/1724/19, від 28.01.2021 у справі № 560/703/20, від 23.01.2019 у справі №820/2462/17.

Таким чином, здійснивши позивачу у період з 01.01.2014 по 31.12.2016 нарахування та виплату суддівської винагороди, виходячи з розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним у спірний період законодавством України.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що зменшення розміру суддівської винагороди є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу вцілому, з огляду на таке.

Конституційний Суд України у рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Також тут зазначено, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

У пояснювальній записці до проекту Закону №1622-VII було зазначено, що задля зміцнення боєздатності країни, забезпечення відновлення зруйнованої інфраструктури Донецької і Луганської областей, тощо є ухвалення нових змін до бюджету, у проекті було заплановано скорочення видатків на забезпечення діяльності інших центральних органів виконавчої влади та державних органів, включаючи, зокрема, органи судової влади та прокуратури.

У пояснювальній записці до проекту Закону №76-VIII (яким цифри « 15» замінено цифрами « 10») зазначено, що його прийняття обумовлено необхідністю реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та приведення до фінансових можливостей дії положень окремих Законів України.

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено, що ряд нормативних актів України, у тому числі положення частини третьої статті 69, статті 129, частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як випливає з позицій Вищого адміністративного суду у справі №826/2133/15 та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №806/2235/16, від 01.04.2020 у справі №818/494/18, - обмеження виплати суддівської винагороди, правомірність якого оспорює позивач, зумовлене необхідністю захисту національної економіки, безпеки та територіальної цілісності держави, а отже, відповідає наведеним критеріям пропорційності, є співрозмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України.

Також суд враховує рішення Європейського суду з прав людини у справі «Великода проти України» від 03.06.2014. Так, за його змістом, законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

До того ж, у зазначеному рішенні, Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Отже, враховуючи викладене, суд констатує, що відповідач правомірно здійснював позивачу виплату суддівської винагороди у період з 01.01.2014 по 31.12.2016, виходячи з посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача недоотриману суму суддівської винагороди за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 у розмірі 278 697,67 грн. (з відрахуванням при виплаті встановлених податків і зборів), обчислену виходячи з 12 мінімальних заробітних плат з 1 січня 2014 року, 15 мінімальних заробітних плат з 1 січня 2015 року, а також з урахуванням за період липня 2015 - грудня 2016 набавки за вислугу років у розмірі 30% до посадового окладу, то вони є похідними від вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача, що виявилась у ненарахуванні та невиплаті суддівської винагороди, а тому відмова у задоволенні первинних вимог є підставою для відмови у задоволенні і похідних від них вимог.

Із урахуванням викладеного, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

За нормами частини п`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки спір вирішено на користь суб`єктів владних повноважень, а доказів понесення ними судових витрат суду не надано, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 159, 162, 242-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Щавінський В.Р.