Справа № 500/1320/24
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/1320/24 пров. № А/857/11058/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2024 року про повернення позовної заяви (головуючий суддя: Мандзій О.П., місце ухвалення - м. Тернопіль) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

ОСОБА_1 , 07 березня 2024 року звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду в Тернопільській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 з віку 50 років та проведення перерахунку з 14.04.2019 по грудень 2022 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком з дня звернення, тобто з 14.04.2019 та здійснити перерахунок по грудень 2022 року.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2024 року позовну заяву і додані до неї документи повернуто позивачу.

Із цим судовим рішенням суду першої інстанції не погодилася позивач та оскаржила в апеляційному порядку. Вважає ухвалу суду незаконною, прийнятою з не відповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, а тому просить скасувати ухвалу та передати справу на розгляд до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що пропустила строк звернення до суду через поважні об`єктивні причини, оскільки не мала змоги раніше звернутися з цим позовом до суду через юридичну необізнаність, постійне перебування в лікувальних закладах з дочкою, її регулярні звернення з відповідними заявами до органів Пенсійного фонду України, у зв`язку з вимушеним залишенням місця свого проживання через воєнні дії, відмови їй у наданні правничої допомоги.

У відповідності до ч. 2 ст. 312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зокрема, про повернення позовної заяви, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Враховуючи вимоги цієї статті, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що цю справу слід розглядати без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), разом з тим, вирішено, що у відповідності до п. 122 Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, проводити розгляд цієї справи у змішаній формі: за матеріалами справи в паперовій та електронній формах.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що така підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою у встановлений суддею строк не наведено обґрунтованих підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду, які б свідчили про поважність причин пропуску такого строку.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 статті 118 КАС України встановлено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України та вказано, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Як зазначалося вище, частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз наведеної норми КАС свідчить, що у разі якщо особа не знала про допущене порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав. Законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо його прийнято за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день точно встановити неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому сполуку повинна була дізнатися слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод, щоб дізнатися, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Отже, реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Велика Палата Верховного Суду від 26 жовтня 2023 року справа № 990/139/23.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 11.11.2022 отримує пенсію за віком відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Предметом позову у цій справі є дострокове призначення пенсії за віком з дня звернення, тобто з 14.04.2019 та її перерахунок по грудень 2022 року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивачка при поновленні строку звернення до суду покликається на те, що вона є законним представником дитини з інвалідністю ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 виданим УСЗН Слов`янської міської ради Донецької області 20.10.2020 та Медичним висновком ЛКК № 312 від 11.11.2022, згідно якого ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є дитиною з інвалідністю з народження.

Зазначає, що строк звернення до суду з цим позовом нею пропущено з поважних причин, оскільки позивачка перебувала у лікувальних закладах у зв`язку з важким станом здоров`я дочки ОСОБА_3 , що підтверджується Витягом з протоколу ЛКК Висновок ЛКК № 230/1 від 14.04.2020 Обласної клінічної психіатричної лікарні м. Слов`янська, висновком ЛКК № 372/2 від 15.05.2020 Центру первинної медико-санітарної допомоги м. Слов`янська, довідкою виданою Обласною клінічною психіатричною лікарнею м. Слов`янська про перебування ОСОБА_2 на стаціонарному лікуванні з 28.05.2020 по 23.06.2020, Висновком ЛКК № 2104/2 від 31.12.2021.

Крім того, позивачка покликається на те, що багато документів, які також підтверджують звернення ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області саме в 2019 році, були втрачені внаслідок воєнних дій на території України, а саме в Донецькій області, помешкання ОСОБА_1 зазнало руйнувань у зв`язку з війною, та переїздами з м. Слов`янська в м. Тернопіль.

Також, позивачка просить врахувати, що рішенням Виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 03.07.2019 № 1497, надано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів і зазнала психологічне насильство, яке підтверджується висновком оцінки потреб сім`ї, складеним Слов`янським міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді.

Проаналізувавши вищенаведені обставини для поновлення строку звернення до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що такі є поважними та безумовно є підставами для поновлення строку звернення до суду з цим позовом, з огляду на таке.

Так, поважними причинами пропущення процесуального строку слід розуміти неможливість особи подати заяву у визначений законом строк у зв`язку з такими обставинами, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що перебування особи з інвалідністю - ОСОБА_2 , яка є дочкою позивачки та її законним представником на лікуванні у медичних закладах, є суттєвою та поважною причиною пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 , оскільки безумовно створювало труднощі та перешкоджало своєчасно звернутися до суду у визначений законом строк.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що загальновідомим є той факт, що у 2014 році розпочалася збройна агресія Російської Федерації з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України, зокрема у Донецьку область, підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності, а 24 лютого 2022 року переросло в повномасштабне збройне вторгнення на суверенну територію України.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачка покликається на те, що документи, які підтверджують звернення ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області ще 2019 році, були втрачені внаслідок воєнних дій, помешкання ОСОБА_1 зазнало руйнувань, у зв`язку з чим, позивачка з донькою були змушені покинути м. Слов`янськ Донецької області де вони постійно проживали та переїхати у м. Тернопіль.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що введення на території України воєнного стану та бойові дії на території Донецької області, які тривають з 2014 року, не зупинили перебіг процесуальних строків, питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин пов`язаних із наведеними обставинами, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку.

Разом з тим, у розглядуваному випадку, на думку суду апеляційної інстанції, посилання позивачки на проживання в близькості від бойових дій та введення воєнного стану на території України є поважними причинами для поновлення строку звернення до суду та безумовно вплинули на своєчасність звернення до суду.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom, заява N 8225/78), пункт 96 рішення у справі «Кромбах проти Франції» (Krombach v. France, заява N 29731 /96).

У справі «Bellet v. France» (заява N 23805/94, пункт 36) Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Також, у рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and others v. Spain, заяви N N 38366/97, 38688/97, 40777/98, 40843/98, 41015/98, 41400/98, 41446/98, 41484/98, 41487/98 and 41509/98, пункт 51) та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada. Cavanilles v. Spain, заява N 28090/95, пункт 45) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, у пункті 52 рішення у справі «Щокін проти України» (заяви N 23759/03 та N 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд однак зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. the Italy N 36813/97, пункти 190 та 191).

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі Valkova v. Bulgaria (заява N 48149/09; пункт 19) Суду доводиться з`ясовувати, чи було процедурне обмеження щодо доступу до суду, застосоване судом у національному остаточному рішенні, чітким, доступним та передбачуваним у значенні практики Суду, чи переслідувало воно законну мету та чи було пропорційним з цією метою (див. рішення у справі «Lupas and others v. Romania», Заяви N 1434/02, 35370/02 та 1385/03, пункт 67).

ЄСПЛ також у справі «Корня проти Республіки Молдова» (Cornea v. the Republic of Moldova, заява N 22735/07, п. п. 21-26; констатовано порушення пункту 1 статті 6 Конвенції) зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним й може підлягати в деяких випадках обмеженням. Суд повинен переконатись у тому, що застосовані заходи не обмежують та не знижують можливості доступу до суду таким чином, що порушується сам зміст цього права. Більше того, обмеження буде неспівмірним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету та якщо не існує розумної співмірності між застосованими заходами і переслідуваною метою (рішення у справі «Уейт і Кеннеді проти Німеччини», заява N 26083/94, пункт 59). Право на доступ до суду буде порушеним, коли регулювання не переслідує більше мету правової безпеки і належного управління правосуддям, а являє собою бар`єр, який перешкоджає особі добитися розгляду по суті своєї справи компетентним судом (рішення у справі «Цалкізіс проти Греції» (Tsalkitzis v. Greece, заява N 11801/04, пункт 44).

Виходячи з аналізу вказаної практики Європейського суду з прав людини та враховуючи обставини вказаної справи (перебування на лікування дочки позивачки яка є особою з інвалідністю, бойові дії на території Донецької області та запровадження воєнного стану на території України), суд апеляційної інстанції вважає про передчасність висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для поновлення строків звернення до суду, що у свою чергу, призвело до безпідставного повернення позовної заяви, чим позбавило ОСОБА_1 гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права доступу до суду.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зауважує, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду з позовними заявами, апеляційними та касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції, ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. 6 зазначеної Конвенції.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду у справі № 500/1912/22 від 29 вересня 2022 року.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції повертаючи позовну заяву допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, що відповідно до приписів ст. 320 КАС України є підставою для скасування ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2024 року про повернення позовної заяви у справі № 500/1320/24 про повернення позовної заяви скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді В. Я. Качмар
В. В. Ніколін