Справа № 600/2293/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/2293/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 02 серпня 2023 року по 01 лютого 2024 року (включно);

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 02 серпня 2023 року по 01 лютого 2024 року (включно).

Позов обґрунтовано тим, що відповідач провів з позивачем остаточний розрахунок при звільненні з військової служби з порушенням строків, встановлених статтею 116 Кодексу законів про працю України. Так, позивач звільнився з військової служби та був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 01 серпня 2023 року, в той час як остаточний розрахунок при звільненні було проведено відповідачем лише 27 квітня 2024 року на виконання рішень судів у справах №600/6629/23-а та №600/6599/23-а. Таким чином, оскільки відповідачем на час виключення позивача зі списків особового складу військової частини не було проведеного повного та остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, а виплачуючи заборгованість відповідач не нарахував та не виплатив середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні, то позивач вважає, що він набув право на нарахування та виплату йому середнього забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України.

Ухвалою суду від 30 травня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що діяв суто в межах та у спосіб, встановлені законом. Так, зазначено, що відповідач фінансується від Адміністрації Державної прикордонної служби, а тому з огляду на відсутність коштів не міг здійснити своєчасну виплату сум, належних позивачу при звільненні. Водночас відповідач вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом, оскільки спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення з військової служби, є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України. Вказуючи на безпідставність заявленого позову, відповідач просив суд відмовити у його задоволенні.

Правом подати відповідь на відзив позивач не скористався.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно з наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28 липня 2023 року №585-ОС із ОСОБА_1 припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01 серпня 2023 року №589-ОС позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважається 01 серпня 2023 року.

Крім цього, названим вище наказом зобов`язано виплатити ОСОБА_1 : премію у розмірі встановлених відсотків окладу за 01 серпня 2023 року; грошову компенсацію за 35 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік та 23 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення; грошову компенсацію за невикористані 126 календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2023 роки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно з архівною відомістю №1 за період з січня 2023 року по грудень 2023 року позивачу у серпні 2023 року (місяць звільнення з військової служби) виплачено грошове забезпечення у розмірі 294918,71 грн, до якого включено такі види виплат: винагорода за бойове чергування (105,60 грн); компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій (158376,96 грн); оклад за військовим званням (43,23 грн); посадовий оклад (159,03 грн); разова грошова винагорода ветеранам (1000,00 грн); надбавка за кваліфікацію (7,95 грн); індексація (27899,86 грн); надбавка за особливості проходження служби (169,90 грн); компенсація за підйом житла (2684,00 грн); компенсація за речове майно (33000,00 грн); компенсація невикористаної щорічної відпустки (72903,68 грн); надбавка за службу в умовах режимних обмежень (23,85 грн); надбавка за вислугу років (80,90 грн).

Як вбачається із відомостей системи «Діловодство спеціалізованого суду» та Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2023 року у справі №600/6629/23-а, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо проведення перерахунку та виплату ОСОБА_1 підйомної допомоги виплаченої у 2015 році, грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у 2015-2017 рр. та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 за період з січня 2016 по лютий 2018 включно з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 підйомної допомоги виплаченої у 2015 році, грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у 2015-2017 рр. та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 за період з січня 2016 по лютий 2018 включно з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення.

Крім цього, рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року у справі №600/6599/23-а, яке набрало законної сили, визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), щодо застосуванні із березня 2020 року по травень 2023 року, розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, підйомної допомоги надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 із березня 2020 року по травень 2023 року, грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, підйомної допомоги, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022 та 01.01.2023 відповідно, з урахуванням проведених виплат.

У березні 2024 року адвокатом Каверіним С.М., діючого в інтересах ОСОБА_1 , було подано адвокатський запит до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому він просив, зокрема, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Листом від 30 березня 2024 року №10/5585-24-Вих відповідач повідомив адвоката Каверіна С.М. про відсутність правових підстав для нарахування та виплати середнього заробітку ОСОБА_1

27 квітня 2024 року на виконання судових рішень у справах №600/6629/23-а та №600/6599/23-а ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) проведено розрахунки із ОСОБА_1 на суму 15686,66 грн (на виконання рішення суду у справі №600/6629/23-а) та на суму 346722,58 грн (на виконання рішення суду у справі №600/6599/23-а), що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку ОСОБА_1 .

Вважаючи, що відповідачем порушено строки проведення остаточного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд звертає увагу на те, що згідно із частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд касаційної інстанції неодноразово приходив до висновку, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (зокрема, постанова Верховного Суду України від 17 липня 2015 року в справі №21-8а15, постанови Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17, від 29 березня 2018 року у справі №815/1767/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18 та ін.)

Оскільки в ситуації, що розглядається судом, спеціальне законодавство, яким врегульовано порядок проходження військової служби, порядок і строки виплати грошового забезпечення військовослужбовцям при звільненні з військової не передбачає дату проведення остаточного розрахунку та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум при звільненні, що фактично визнавалось сторонами справи, тому за аналогією закону до спірних відносин необхідно застосувати норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, на які і посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог.

Так, відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила у справі №821/1083/17 постанову, якою касаційну скаргу Комісії з ліквідації Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі залишила без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року у справі №821/1083/17 залишила без змін.

В цьому рішенні Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) [у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України"] надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони, законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Відтак, Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Як свідчать обставини справи, відповідач провів повний розрахунок з позивачем після його звільнення зі служби поза межами строку, встановленого статтею 116 Кодексу законів про працю України.

Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби 01 серпня 2023 року остаточний розрахунок і такий було проведено лише на виконання судових рішень у справах №600/6629/23-а від 13 грудня 2023 року (15636,66 грн) та №600/6599/23-а від 10 січня 2024 року (346722,58 грн) 27 квітня 2024 року, що визнавалось сторонами цієї справи, то, на переконання суду, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Водночас, суд враховує і те, що з 19 липня 2022 набрав чинності Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин №2352-IX від 01 липня 2022 року, яким викладено в новій редакції норму статті 117 Кодексу законів про працю України, якою встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

Оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено 27 квітня 2024 року, тобто вже після набрання чинності внесеними змінами до статті 117 Кодексу законів про працю України, тому, на переконання суду, до спірних правовідносин можуть бути застосовані приписи статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин №2352-IX від 01 липня 2022 року.

Аналогічні висновки викладені у постановах Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року у справі №120/6879/22, від 11 квітня 2023 року у справі №560/13383/22, від 258 жовтня 2023 року у справі №600/4256/22-а, від 06 грудня 2023 року у справі №560/12790/22, від 11 грудня 2023 року у справі №120/7004/23.

Отже, позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, починаючи з 02 серпня 2023 року (наступного дня після виключення зі списків особового складу військової частини) по 01 лютого 2024 року (останній день шестимісячного терміну, передбаченого частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України), тобто за 184 календарних дні.

Згідно положень частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відтак, розглядаючи дану справу у межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 02 серпня 2023 року по 01 лютого 2024 року (включно) із зобов`язанням відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 02 серпня 2023 року по 01 лютого 2024 року (включно).

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Доводи відзиву є безпідставними, такими, що суперечать правовим позиціям Верховного Суду у цій категорії справ та не спростовують доводів позову.

Стосовно ж посилань відповідача на порушення позивачем строку звернення до суду з цим позовом, то варто зазначити таке.

Так, згідно з частиною 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Тобто, до 19.07.2022 звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками.

19.07.2022 року набрав чинності Закон України від 01.07.2022 року №2352-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин (далі - Закон №2352-ІХ), згідно з яким, частина перша і друга статті 233 КЗпП України діють у новій редакції. Зокрема, відповідно до статті 233 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, на момент звільнення позивача з військової служби (01 серпня 2023 року), а також на момент звернення позивача до суду з цим позовом частиною 2 статті 233 КЗпП України у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, встановлено тримісячний строк, який обчислюється з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Як вбачається зі встановлених у даній справі обставин, остаточний розрахунок з позивачем проведено 27 квітня 2024 року на виконання судових рішень у справах №600/6629/23-а від 13 грудня 2023 року (15636,66 грн) та №600/6599/23-а від 10 січня 2024 року (346722,58 грн), що визнається сторонами цієї справи.

З даним позовом позивач звернувся до суду 28 травня 2024 року (згідно відбитку штампу канцелярії суду), тобто в межах тримісячного строку, який обчислюється з дня одержання позивачем належних йому при звільненні виплат, тобто з 27 квітня 2024 року.

Дотримано позивачем і місячний строк звернення до суду у справах щодо проходження та звільнення з публічної служби, який передбачений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (кошти отримано 27 квітня 2024 року, а позов подано 28 травня 2024 року).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про помилковість тверджень відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої-третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів наявність підстав для задоволення позову. Натомість доводи відзиву є безпідставними та необґрунтованими.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 02 серпня 2023 року по 01 лютого 2024 року (включно).

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 02 серпня 2023 року по 01 лютого 2024 року (включно).

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 16 серпня 2024 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Суддя О.П. Лелюк