Справа № 640/22934/19
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2024-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

12 серпня 2024 року

м. Київ

справа №640/22934/19

адміністративне провадження № К/990/28703/24

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Уханенка С.А.,

суддів: Кашпур О.В., Соколова В.М.,

перевірив касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України від 22 жовтня 2019 року №1173ц;

- поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури на посаді начальника четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України або на рівнозначній посаді в органах прокуратури;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу до моменту фактичного поновлення на посаді.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 22 жовтня 2019 року № 1173ц. Поновлено на посаді рівнозначній тій, яку він обіймав на момент звільнення, а саме посаді начальника четвертого відділу з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2373263,98 грн. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді допущено до негайного виконання.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2021 року задоволено частково апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2021 року змінено. Викладено абзац 4 резолютивної частини у наступній редакції: стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2169341,18 грн. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2021 року у справі №640/22934/19 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 23 вересня 2022 року скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2021 року у справі № 640/22934/19, справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 22 жовтня 2019 року № 1173ц. Поновлено ОСОБА_1 в органах прокуратури на посаді начальника четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2019 року. Стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 2092288,36 грн (два мільйони дев`яності дві тисячі двісті вісімдесят вісім грн 36 коп). Допущено негайне виконання рішення Київського окружного адміністративного суду в частині поновлення ОСОБА_1 в органах прокуратури на посаді начальника четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2019 року. Допущено негайне виконання рішення Київського окружного адміністративного суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 45 110,94 грн (сорок п`ять тисяч сто десять грн 94 коп). В решті відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2024 року задоволено частково апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року змінено, викладено абзац 4 резолютивної частини рішення суду наступним чином: Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 1449994,50 грн (один мільйон чотириста сорок дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто чотири гривні 50 коп). У іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2024 року касаційну скаргу повернуто відповідачеві.

23 липня 2024 року засобами поштового зв`язку відповідач повторно надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на судові рішення у цій справі.

Предметом спору у цій справі є правомірність звільнення позивача з посади начальника четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 23 жовтня 2019 року (ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

В касаційній скарзі відповідач посилається на пункт 2 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та зазначає про необхідність відступлення від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 640/22657/19, щодо застосування пунктів 7, 9, 10, підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX (далі - Закон № 113-IX) , пункту 5 частини першої статті 15, пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII), абзацу 2 пункту 2 розділу І Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року № 221.

Перевіривши викладені доводи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Так, відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18). Відповідач також про це пише в касаційній скарзі, що свідчить про обізнаність відповідача до умов відступлення від висновку Верховного Суду.

Отже, скаржник в касаційній скарзі має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує 1) видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи, 2) або ж скаржник має викласти доводи щодо повної відмови від висновку Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого.

Проте в касаційній скарзі скаржник за стилем викладення доводів мотивує відступлення від висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 21 липня 2022 року у справі № 640/22657/19, повною заміною цього висновку, тобто скаржник пропонує його скасування та формування нового висновку, що враховуючи вищевказані критерії для відступлення від висновку, не є обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, позаяк сама по собі незгода з висновками Верховного Суду не свідчить безумовно про наявність підстави для відкриття касаційного провадження.

Отже, з огляду на викладене, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на підпункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України.

За приписами пункту 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Направляючи цю справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що для правильного вирішення справи, судами мало б бути досліджено Положення про Головне слідче управління Генеральної прокуратури України, Положення про четвертий відділ з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України, зокрема, в частині повноважень начальника цього відділу. Також, під час нового розгляду справи суду необхідно було з`ясувати, чи, займаючи адміністративну посаду в органі прокуратури та відповідно до посадових обов`язків, маючи можливість безпосередньо здійснювати розслідування кримінальних проваджень, позивач у розумінні Закону України «Про прокуратуру» міг відноситися до слідчого органу прокуратури. Як наголосив Верховний Суд, суди мали з`ясувати чи виконував позивач на займаній ним посаді функціональні обов`язки слідчого. Своєю чергою встановлення вищевказаних обставин може вплинути на правильність вирішення цього спору.

Так, після нового розгляду цієї справи, суд апеляційної інстанції, з урахування установлених у цій справі обставин, послався на висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 21 липня 2022 року у справі № 640/22657/19, щодо застосування 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII і підпункту 1 пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 113-ІХ (в редакції чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін до розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" щодо окремих аспектів дії перехідних положень»).

Так, Верховним Судом у справі № 640/22657/19 було зазначено, що пунктом 9 Розділу XV «Перехідні положення» Конституції України (у редакції Закону України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII) передбачено, що прокуратура продовжує виконувати відповідно до чинних законів функцію досудового розслідування до початку функціонування органів, яким законом будуть передані відповідні функції.

Верховний Судом зазначив, що з дослідженої судами попередніх інстанцій трудової книжки позивача вбачалося, що він протягом усієї служби в органах прокуратури жодного дня не був прокурором, обіймаючи посаду слідчого прокуратури, у зв`язку з чим колегія суддів суду касаційної інстанції за наведених обставин погодилися із судом першої інстанції, що питання подальшого перебування позивача на посаді заступника начальника управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України, яке не було вирішено до 27 листопада 2018 року, після цієї дати мало вирішуватися в інший спосіб, аніж звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII.

Суди попередніх інстанцій після нового розгляду цієї справи (№640/22934/19) дослідили Положення про Головне слідче управління Генеральної прокуратури України, і встановили, що в Положенні чітко розмежовані функції прокурора та керівника органу досудового розслідування, які є різними, у зв`язку з чим дійшли висновку, що позивач, обіймаючи посаду начальника четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України не виконував повноваження прокурора, передбачені КПК України і Законом № 1697-VII, а отже, не мав статусу прокурора, що виключало можливість застосування до нього станом на день звільнення (22 жовтня 2019 року) положень Закону №1697-VII, в тому числі пункту 9 частини першої статті 51 цього Закону щодо звільнення прокурора з посади з підстави ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Суди зазначили, що питання подальшого перебування ОСОБА_1 на посаді начальника четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України, яке не було вирішено до 27 листопада 2018 року, після цієї дати мало вирішуватися в інший спосіб, аніж звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, навіть у разі подання ним заяви про проходження атестації, яка б відповідала вимогам Закону №113-ІХ та пунктам 9, 10 розділу І Порядку про проходження прокурорами атестації.

Отже, суд апеляційної інстанції, врахувавши висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 21 липня 2022 року у справі № 640/22657/19, погодився з висновками суду першої інстанції про те, що є підстави для висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора України від 22 жовтня 2019 року № 1173ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 23 жовтня 2019 року, та поновлення останнього на посаді.

Отже, урахований судом апеляційної інстанції висновок Верховного Суду щодо застосування, зокрема, статті 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII і підпункту 1 пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 113-ІХ стосується подібних правовідносин, що створює підстави для застосування пункт 6 частини першої статті 333 КАС України.

Відтак, враховуючи те, що інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду апеляційної інстанції, які відповідають висновкам Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Разом з цим Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 235 Кодексу законів про Працю України (далі - КЗпП), оскільки Верховним Судом неодноразово викладались висновки стосовно застосування цієї норми у подібних правовідносинах, а касаційна скарга не містить аргументів, що суди попередніх інстанцій застосували статтю 235 КЗпП неправильно, а саме усупереч висновкам Верховного Суду.

Керуючись статтями 248, пунктом 6 частини першої 333 КАС України, Суд

У Х В А Л И В :

1. У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу- відмовити.

2. Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддіС.А. Уханенко О.В. Кашпур В.М. Соколов