Справа № 200/3484/24
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2024-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2024 року Справа№200/3484/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Голошивця І.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 19.05.2015 по 01.02.2020 року проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 та був зарахований на грошове забезпечення до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач). Позивач зазначив, що відповідно до наказу від 01.02.2020 року №25 його було звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, проте йому стало відомо, що у період проходження військової служби нарахування грошового забезпечення здійснювалося не у повному обсязі. Позивач зауважив, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19.08.2021 року у справі №200/1249/21-а зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року із одночасним відрахуванням передбачених законом податків та зборів. У лютому 2022 року відповідачем на виконання рішення суду від 19.08.2021 року у справі №200/1249/21-а було виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року в сумі 84607,72 грн. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06.09.2021 року у справі №200/2739/21-а зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У січні 2023 року відповідачем на виконання вищезазначеного рішення суду виплачено на користь позивача одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 34 173,69 грн. З метою виплати компенсації за звільнення без повного розрахунку позивач звернувся до суду щодо виплати середнього заробітку за період з 02.06.2020 року по 16.11.2023 року включно. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01.05.2023 року у справі №200/567/23 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2020 року по 18.01.2023 року включно у розмірі 80 000 грн. Позивач зауважив, що залишилась невиплаченою індексація грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 01.02.2020 року. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2023 року у справі №200/4258/22 стягнуто з відповідача на користь позивача індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині 4078,45 грн. в місяць за період з 01.03.2018 року по 01.02.2020 року, включно, відповідно до приписів абз. 3, 4, 5, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, в сумі 93 949,59 грн. з відрахуванням податків та обов`язкових платежів. Позивач зазначив, що 09.05.2024 року на виконання постанови суду від 06.11.2023 року у справі №200/4258/22 відповідачем було виплачено на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.02.2020 року у загальній сумі 92 540,35 грн., із одночасним утримання військового збору 1,5%. Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 01.02.2020 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 09.05.2024 року, то відповідачем затримано розрахунок з 02.02.2020 року по 08.05.2024 року на 1558 днів. Позивач просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 478 260,36 грн.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив наступне, що при застосуванні норм трудового законодавства у подібних правовідносинах Верховний Суд України розглядає питання несвоєчасної виплати заробітної плати звільненому працівникові, а не належних йому компенсаційних виплат та підсумовуючи вищевикладене, відповідач вважає, що будь-якої вини чи протиправних дій з його боку стосовно позивача допущено не було. Щодо розрахунку розміру середнього заробітку відповідач зауважив, що суд повинен врахувати, що Верховним Судом у постановах у справах №821/1083/17, №761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Відповідач зазначив, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки (ст. 116 КЗпП), залежить від таких чинників, зокрема, при розгляді справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Відповідач зауважив, що з метою недопущення зловживання позивачем власними процесуальними правами, а також з урахуванням розміру суми виплаченої компенсації грошового утримання позивачу згідно рішення суду у справі та з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд має виходити з принципів розумності, справедливості та пропорційності при нарахуванні розміру такої компенсації. Відповідач просив, у задоволенні позову позивача відмовити повністю.

Ухвалою суду від 03.06.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Встановлений відповідачу строк для надання на адресу суду: відзиву на позовну заяву; довідку про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 за останні 6 місяців що передували його звільненню; довідку з зазначенням дати, суми платежів, та призначення платежу ОСОБА_1 виплаченими ІНФОРМАЦІЯ_4 після його звільнення на виконання рішення суду по справі 200/4258/22.

Про відкриття провадження у справі, учасники справи були повідомлені належним чином, відповідно до наявності у позивача, його представника - адвоката Дяченко О.В. та відповідача реєстрації кабінету електронного суду, про що свідчить відповідна відмітка де в графі «доставлено» зазначена дата 03.06.2024 року.

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вже було встановлено Донецьким окружним адміністративним судом та зазначено при винесенні рішення по справі №200/1249/21-а від 19 серпня 2021 року, що з 19 травня 2015 року ОСОБА_1 призвано на військову службу та призначено на посаду кухаря відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_5 з посадовим окладом у розмірі 530 грн., шпк «солдат», що підтверджується витягом з наказу від 19 травня 2015 року № 58.

За відомостями архівної довідки на посаду діловод відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу позивача переведено з червня 2015 року.

З 01 лютого 2020 року ОСОБА_1 , діловода відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу, виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_6 та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням із військової служби у запас, що підтверджується витягом з наказу від 01 лютого 2020 року № 25.

Отже, період служби в структурному підрозділі відповідача становить з 19 травня 2015 року по 01 лютого 2020 року.

За змістом відповіді відповідача на заяву позивача від 12 грудня 2020 року індексація грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року не нараховувалась; посадовий оклад за посадою діловод відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу ІНФОРМАЦІЯ_6 станом на січень 2015 року становить 605 грн, на березень 2018 року - 2 730 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19.08.2021 по справі №200/1249/21-а було вирішено - адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов`язання до вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року із одночасним відрахуванням передбачених законом податків та зборів.

В іншій частині позову відмовити.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2022 року по справі №200/1249/21-а постановлено апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року у справі № 200/1249/21-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року у справі № 200/1249/21-а - залишити без змін.

Таким чином з урахуванням вищенаведеного, рішення Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/1249/21-а від 19.08.2021 року набрало законної сили 17.01.2022 року відповідно до постанови Першого апеляційного адміністративного суду.

Як встановлено судом та підтверджується наявною в матеріалах справи копією роздруківки від 11.02.2022 року платіж №8CR з мобільного застосунку позивача щодо надходження грошових коштів, позивачу на виконання рішення суду по справі №200/1249/21-а було виплачено відповідачем 84 607,72 грн.

Як вже було встановлено Донецьким окружним адміністративним судом та зазначено у рішенні суду по справі №200/2739/21-а від 06.09.2021 року, ОСОБА_1 проходив військову службу у Добропільському об`єднаному міському військовому комісаріаті.

Наказом військового комісаріату ІНФОРМАЦІЯ_6 (по стройовій частині) №58 від 19.05.2015 року сержант запасу ОСОБА_1 з 19.05.2015 року приступив до виконання службових обов`язків.

Згідно з наказом військового комісаріату ІНФОРМАЦІЯ_6 (по стройовій частині) № 25 від 01.02.2020 року сержанта ОСОБА_1 , діловода відділення військової обліку та бронювання сержантів і солдатів ІНФОРМАЦІЯ_5 , звільненого наказом військового комісаріату ІНФОРМАЦІЯ_7 (по особовому складу) від 17 січня 2020 року №3-РС з військової служби у запас за підпунктом «й» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Відповідно до вказаного наказу станом на 01.02.2020 року вислуга років позивача у Збройних Силах становить: календарна 06 років 07 місяців 15 днів; пільгова - 08 років 07 місяців 08 днів; загальна - 15 років 02 місяців 23 дні.

При звільненні зі служби одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, що передбачена п. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позивачу не виплачена.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/2739/21-а від 06.09.2021 року було вирішено - адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_8 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду по справі №200/2739/21-а від 07.06.2022 року, - апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 р. у справі № 200/2739/21-а - залишити без задоволення. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 р. у справі № 200/2739/21-а - залишити без змін.

Таким чином з урахуванням вищенаведеного, рішення Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/2739/21-а від 06.09.2021 року набрало законної сили 07.06.2022 року відповідно до постанови Першого апеляційного адміністративного суду.

Як встановлено судом та підтверджується наявною в матеріалах справи копією роздруківки від 19.01.2023 року з мобільного застосунку позивача щодо надходження грошових коштів, позивачу на виконання рішення суду по справі №200/2739/21-а було виплачено відповідачем 34 173,69 грн.

Судом встановлено, що також не заперечується позивачем по справі, враховуючи зазначене ним у його позовній заяві: - «З метою виплати компенсації за звільнення без повного розрахунку позивач звернувся до суду щодо виплати середнього заробітку за період з 02.06.2020 року по 16.11.2023 року включно».

Вищенаведені спірні правовідносини стали підставою для розгляду Донецьким окружним адміністративним судом справи №200/567/23.

У рішенні Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/567/23 від 01.05.2023 року було зазначено, що на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19.08.2021 року у справі №200/1249/21-а відповідачем, 11.02.2022 року, виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року в сумі 84607,72 грн.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06.09.2021 року у справі №200/2739/21-а відповідачем 19.01.2023 року виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні за 6 років військової служби в сумі 34 173,69 грн.

У зв`язку з невиплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/567/23 від 01.05.2023 року було вирішено, - позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2020 року по 18.01.2023 року включно.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2020 року по 18.01.2023 року включно у розмірі 80 000 грн.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду по справі №200/567/23 від 11 липня 2023 року ухвалено - апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року у справі № 200/567/23 - повернути заявникові.

Отже з урахуванням вищенаведеного, рішення Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/567/23 від 01.05.2023 року набрало законної сили 11.07.2023 року відповідно до ухвали Першого апеляційного адміністративного суду.

При цьому, як зазначає позивач у своєму адміністративному позові: - «Разом з цим залишилась невиплаченою індексація грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.02.2020 року».

Вищенаведені спірні правовідносини позивача із відповідачем стали підставою для його звернення до суду та в подальшому предметом розгляду Донецьким окружним адміністративним судом справи №200/4258/22.

Як зазначено у рішенні Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/4258/22 від 08.12.2022 року, - ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач) у якій просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 01.02.2020 включно відповідно до приписів абз. 3, 4, 5, 6 п. 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078;

стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині 4 078,65 грн. в місяць за період з 01.03.2018 по 01.02.2020 включно в сумі 92 540,35 грн. відповідно до приписів абз. 3, 4, 5, 6 п. 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/4258/22 від 08.12.2022 року було вирішено, - у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, стягнення індексації грошового забезпечення відмовити повністю.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду по справі №200/4258/22 від 06.11.2023 року було постановлено, - апеляційну скаргу Дяченка Олексія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 8 грудня 2022 року у справі № 200/4258/22 за позовом Дяченка Олексія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позовні вимоги Дяченка Олексія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 з невиплати ОСОБА_1 в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.02.2020 року, включно, відповідно до приписів абз. 3, 4, 5, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині 4078,65 грн. в місяць за період з 01.03.2018 року по 01.02.2020 року, включно, відповідно до приписів абз. 3, 4, 5, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, в сумі 93 949,59 грн. з відрахуванням податків та обов`язкових платежів.

На виконання вищенаведеної постанови Першого апеляційного адміністративного суду по справі №200/4258/22 від 06.11.2023 року, судом було встановлено, що виплата відповідачем на користь позивача суми 92 540,35 грн. індексації грошового забезпечення у фіксованій величині 4078,65 грн. в місяць за період з 01.03.2018 року по 01.02.2020 року, включно, відповідно до приписів абз. 3, 4, 5, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, в сумі 93 949,59 грн. з відрахуванням податків та обов`язкових платежів, була здійснена 09 травня 2024 року, про що свідчить наявні в матеріалах справи наступні докази: копія з карткового рахунку позивача за 10.05.2024 року; позовна заява.

Отже, спірним питанням в зазначеній справі є нарахування та виплата відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2020 по дату повного розрахунку за судовим рішенням 08.05.2024 включно.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону № 2232-XII).

Відповідно до частини 4 статті 2 Закону №2232-XII, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

За ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно ст. 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

За ч.ч. 2, 3 статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідачем не заперечується, що остаточний розрахунок, а саме виплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.02.2020 року, включно, відповідно до приписів абз. 3, 4, 5, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, не був проведений з позивачем у день його звільнення. Остаточний розрахунок при звільненні, на виконання рішення суду щодо індексації за період з 01.03.2018 по 01.02.2020, здійснений з позивачем 09.05.2024 року.

При цьому, нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок здійснення компенсаційних виплат за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.

За рішенням Конституційного суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, має застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 вказаного Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

Водночас, цими нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Ці питання врегульовано нормами Кодексу законів про працю України. Тому, за аналогією закону до спірних відносин застосовуються норми ст.ст.116, 117 Кодексу законів про працю України.

Згідно ст. 117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року), в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-ІХ внесно зміни до статті 117 КЗпП України.

Згідно ст.ст. 116, 117 КЗпП України (в редакції чинній з 19.07.2022 року) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Стаття 116 із змінами, внесеними згідно із Законами № 3248-IV від 20.12.2005, № 2352-IX від 01.07.2022.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Стаття 117 із змінами, внесеними згідно із Законом № 3248-IV від 20.12.2005; текст статті 117 в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022.

Отже, нормами КЗпП України обмежено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку шістьма місяцями.

Верховний Суд у постановах від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Разом із тим, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

За висновком Верховного Суду у вказаних справах у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

Застосовуючи наведений підхід Верховного Суду, суд зазначає, що у цій справі період з 02.02.2020 року по 18.07.2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 по 08.05.2024 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Таку правову позицію підтримано Верховним судом в постанові від 14.03.2024 року у справі № 560/6960/23.

Водночас у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Згідно витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_6 (по стройовій частині) від 01.02.2020 року № 25 сержанта ОСОБА_1 прийнято вважати таким, що з 01.02.2020 року справи та посаду здав і направлений для зарахування на військовий облік. З 01.02.2020 року виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, тобто, розрахунок необхідно здійснювати саме з наступної дати - з 02.02.2020 року.

При цьому, враховуючи зазначені вище висновки Верховного суду, суд розділяє на 2 періоди позовні вимоги наступним чином:

- з 02.02.2020 року по 18.07.2022 року (в редакції статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців);

- з 19.07.2022 року по 08.05.2024 року в редакції статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.

Щодо періоду з 02.02.2020 року по 18.07.2022 року суд зазначає наступне.

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за цей період складає 898 днів.

Згідно п.п. 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки…. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд зауважує, що відповідачем на виконання вимог ухвали суду по справі №200/3484/24 від 03.06.2024 року не було надано: довідки про нараховане грошове забезпечення позивачу за останні 6 місяців, що передували його звільненню; довідки з зазначенням дати, суми платежів, та призначення платежу позивачу виплаченими ІНФОРМАЦІЯ_4 після його звільнення на виконання рішення суду по справі 200/4258/22.

При цьому суд встановив, що також належним чином відображено та зазначено у рішенні Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/567/23 від 01.05.2023 року: - «Розмір середньоденного грошового забезпечення за останні повні календарні місяці служби, середньоденне грошове забезпечення складає 367,25 (11278,43 (грудень) + 11490,83 (січень)/ 62 р.д.)».

Відповідно до приписів ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Окрім вищенаведеного, стороною позивача не оскаржувалась сума середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці, що передували його звільненню з військової служби та яка була зазначена у вищенаведеному рішенні суду.

При цьому, в даній адміністративній справі спірні правовідносини виникли між тими ж самими сторонами щодо нарахування та виплати на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні стосовно індексації його грошового забезпечення, тільки за період з 01.03.2018 по 01.02.2020 року, оскільки спірним питанням у справі №200/567/23 була невиплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року в сумі 84 607,72 грн. та одноразової грошової допомоги при звільненні за 6 років військової служби в сумі 34 173,69 грн.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, суд не сприймає розрахунки зазначені позивачем у його позовній заяві по цій адміністративній справі №200/3484/24, а саме: - «Як вбачається із довідки про грошове забезпечення: у грудні 2019 року виплати позивачу складають 19299,12 грн.; у січні 2020 року виплати позивачу складають 17994,94 грн. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (19299,12 грн. + 17994,94 грн.) / 62 = 601,52 грн. Середній заробіток за період з 02.02.2020 року по 18.07.2022 року складає: 601,52 грн. х 898 днів = 540 164,96 грн.».

Суд зауважує, що Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), який застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 Порядку № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Працівникам плаваючого складу суден флоту рибної промисловості і працівникам, зайнятим на підприємствах із сезонним характером виробництва, з урахуванням значного коливання протягом року заробітної плати, в інших випадках збереження середньої заробітної плати вона може обчислюватися виходячи з виплат за 12 календарних місяців. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану. Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку. Для працівників з відрядною оплатою праці в разі відсутності оперативних даних для розрахунку заробітку за останній місяць розрахункового періоду він може замінюватися іншим місяцем, що безпосередньо передує розрахунковому періоду.

Абзацами першим пункту 3 Порядку № 100 врегульовано, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

При цьому, спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює обчислення середньоденного розміру грошового забезпечення є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам № 260, пунктом 7 розділу І якого, серед іншого, визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку № 100 та Порядку № 260 можна дійти висновку, що згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Позивачем до стягнення з відповідача по цій справі заявлений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 478 260,36 грн.

Судом встановлено з наявної копії в матеріалах справи копії довідки, наданої позивачем в якості доказів нарахованого йому грошового забезпечення, що позивачу також було виплачено: за грудень 2019 рок винагороду за АТО у сумі - 6500,00 грн., та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у сумі - 1 313,97 грн.; за січень 2020 року винагороду за АТО у сумі - 6500,00 грн.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових:

1) посадовий оклад;

2) оклад за військовим званням;

3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення;

4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.

Винагорода за участь в АТО/ООС не має систематичного характеру, є тимчасовою виплатою для тих військовослужбовців, які залучені до участі у ній, вона залежить від певних обставин, її розмір не є фіксованим, а виплата не є щомісячною, у зв`язку з чим така винагорода не є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, який є складовим елементом грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні відповідно до Закону № 2011.

Таке правозастосування відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним серед іншого в постановах від 18 квітня 2019 року у справа № 431/703/17, від 24 грудня 2019 року у справі № 415/3841/17, від 10 вересня 2020 року у справі № 428/883/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 431/4087/16-а, від 25 вересня 2020 року у справі № 809/875/18, від 29 жовтня 2020 року у справі № 813/2735/17.

Крім того, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в постанові від 02 червня 2021 року у справі № 240/11441/19 зазначив, що винагорода за участь в АТО/ООС є додатковою виплатою військовослужбовцям, яких залучено до участі у ній. При цьому, виплата винагороди залежить від певних умов та лише в означений період, а також під час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні після отриманих у такий період поранень (контузії, травми, каліцтва). Тобто, така виплата не є постійною і не має систематичного характеру, а її розмір залежить як від днів участі в антитерористичній операції, так і від виконаних завдань, що визначається наказом командира. За таких обставин, винагорода за участь в АТО/ООС не є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення.

Пунктом 4 Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема:

б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Отже, з урахуванням вищенаведеного, розрахунки позивача, суд не приймає.

Суд дійшов висновку, провести розрахунки середнього заробітку з урахуванням раніше вже встановленої та зазначеної у рішенні суду по справі №200/567/23 середньоденної заробітної плати позивача у розмірі - 367,25 грн.

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 367,25 грн. х 898 (днів) = 329 790,5 грн.

Загальна сума отриманих позивачем виплат, які були виплачені відповідачем на виконання рішення суду у справі №200/4258/22, відповідно індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.03.2018 по 01.02.2020 року становить 92 540,35 грн.

Крім того, Великою Палатою Верховного суду в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначено, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд, за певних умов, може зменшити розмір відшкодування, визначеного статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, і те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника і роботодавця у спірних правовідносинах, а також співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця стосовно виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати цієї заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

3. Ймовірний розмір майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, а також співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, установлених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в незалежності від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково. При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки у порівнянні із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Судом, під час вирішення цієї справи, враховані вказані вище критерії, а також правова позиція та механізм врахування коефіцієнта істотності частки складових заробітної плати у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, що були наведені Верховним Судом під час вирішення справи № 806/2473/18.

Отже, розрахована судом сума середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2020 року по 18.07.2022 року в сумі 329 790,5 грн., є неспівмірною і непропорційною у порівнянні з розміром заборгованості відповідача з виплати належних позивачу при звільненні сум (92 540,35 грн. в частині виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 01.02.2020 року).

Коефіцієнт істотності частки, порівняно із середнім заробітком (середнім грошовим забезпеченням) позивача за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із загального розміру несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення складає 28,06% (92 540,35 * 100/329 790,5).

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 28,06% розраховується наступним чином: 367,25 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 28,06% (коефіцієнт істотності частки) = 103,05 грн. (середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки) х 898 (днів затримки розрахунку) = 92 538,90 грн.

Враховуючи принцип справедливості та співмірності, суд вважає, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, а саме, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.02.2020 року по 18.07.2022 року становить 92 538,90 грн.

Щодо періоду затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 року по 08.05.2024 року.

Як зазначалося вище, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Враховуючи правові висновки Верховного суду у зазначених вище справах, апеляційний суд враховує приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Отже, задоволенню підлягають вимоги за період з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року.

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за цей період складає 185 календарних днів.

Згідно п.п. 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки…. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вже було встановлено судом, розмір середньоденного заробітку позивача складає 601,52 грн.

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за цей період становить 367,25 грн. х 185 = 67 941,25 грн.

Суд вважає, що з урахуванням вищенаведеного, сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, а саме, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року (включно, але не більш як за шість місяців) становить 67 941,25 грн.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушених прав.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Пунктом 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з обранням належного способу захисту порушених прав позивача, яким, на думку суду, є саме стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а не зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до приписів частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України якою передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд зазначає, що належним способом захисту порушеного права, який відповідає характеру правопорушення, змісту порушеного права та забезпечить його поновлення, є визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині невиплати йому в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.02.2020 року (включно), відповідно до приписів абз. 3, 4, 5, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, за період з 02.02.2020 по 18.07.2022 року (включно) та з 19.07.2022 по 19.01.2023 року (включно) та як похідна вимога стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в частині невиплати йому в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.02.2020 року, включно, відповідно до приписів абз. 3, 4, 5, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, за період з 02.02.2020 по 18.07.2022 року (включно) у сумі 92 538,90 грн. та з 19.07.2022 по 19.01.2023 року (включно) у сумі 67 941,25 грн.

При цьому, необхідно зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів (зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а).

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція).

Так, Європейський Суд з прав людини (надалі по тексту також - Суд) у своєму рішенні по справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (від 9 грудня 1994 року № 18390/91), вказав, що статтю 6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

В рішенні «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року) Суд також звернув увагу на те, що статтю 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ухвалі суду при відкритті провадження по справі від 03.06.2024 року, судом було зазначено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується наявною в матеріалах позовної заяви копією посвідчення учасника бойових дій від 25.01.2016 року виданим Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 - позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного адміністративного позову.

З урахуванням вищенаведеного підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 32, 139, 243 - 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині невиплати йому в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.02.2020 року (включно), відповідно до приписів абз. 3, 4, 5, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, за періоди: з 02.02.2020 по 18.07.2022 року (включно) та з 19.07.2022 по 19.01.2023 року (включно).

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в частині невиплати йому в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.02.2020 року (включно), відповідно до приписів абз. 3, 4, 5, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, за періоди: з 02.02.2020 по 18.07.2022 року (включно) у сумі - 92 538,90 грн. та з 19.07.2022 по 19.01.2023 року (включно) у сумі - 67 941,25 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 12 серпня 2024 року.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець