Справа № 160/2438/24
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2024-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2024 рокуСправа №160/2438/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Тулянцевої І.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача-1 Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, відповідача-2 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
26 січня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відповідача-1 Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, відповідача-2 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до спеціального стажу роботи ОСОБА_1 , який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», період роботи на посаді вихователя з 01.11.1988 по 14.08.1989 та з 01.08.1991 по 26.04.2007;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 08.12.2023 з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.01.2024 року зазначена адміністративна справа №160/2438/24 була розподілена судді ОСОБА_2
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.01.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі №160/2438/24 та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
13 лютого 2024 року до суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву від Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, в якому відповідач-1 пред`явлений позов не визнав та заперечував проти задоволення позовних вимог. Так, відповідачем зазначено, що положення Закону № 1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 № 2148-VIII набрав чинності 11.10.2017 року, а тому, мати спеціальний стаж, передбачений Законом № 1788-ХІІ, для призначення пенсії за вислугу років необхідно було до 11.10.2017 року. Відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV передбачено, що особам, які на день набрання чинності Законом № 2148-VIII мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону № 1788-ХІІ, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.11.1993 № 909, передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я за наявності станом на 01.04.2015 не менше 25 років спеціального стажу, на 01.01.2016 - не менше 25 років 6 місяців спеціального стажу та 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців. Розділом І «Освіта» Постанови № 909 передбачено найменування закладів та посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, зокрема- дошкільні навчальні заклади усіх типів: директори (завідуючі), вихователі-методисти, вихователі, асистенти, вихователів дошкільних навчальних закладів в інклюзивних групах, музичні керівники, вчителі-дефектологи, вчителі-логопеди, практичні психологи. Страховий стаж позивача становить 34 роки 7 місяців 8 днів, спеціальний стаж роботи станом на 11.10.2017 складає 9 років 6 місяців 10 днів. До спеціального стажу не зараховано періоди з 01.11.1988 по 14.08.1989, з 01.08.1991 по 26.04.2007 в дошкільному дитячому закладі відомчого типу на базі підприємства «Вільногірський завод електровакуумного скла», оскільки назва закладу не передбачена Переліком № 909 від 04.11.1993. Отже, відповідач-1 зазначає, що у позивача відсутній необхідний спеціальний стаж для призначення пенсії за вислугу років
Розпорядженням виконуючого обов`язки керівника апарату суду Віктора ДУХА від 03.04.2024 року №216д призначено повторний автоматизований розподіл справи №160/2438/24 у зв`язку зі звільненням ОСОБА_2 з посади судді у зв`язку із поданням заяви про відставку, ухваленим рішенням Вищої ради правосуддя від 26.03.2024 року №886/0/15-24.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2024 року адміністративну справу №160/2438/24 розподілено судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Тулянцевій І.В.
Ухвалою суду від 08 квітня 2024 року прийнято до свого провадження справу №160/2438/24 за позовом ОСОБА_1 до відповідача-1 Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, відповідача-2 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. Розгляд справи розпочато спочатку.
Цією ж ухвалою відповідачам було надано строк для подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідачів.
Копію ухвали про відкриття провадження у справі отримано представниками відповідача-1 Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області та відповідача-2 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області- 11.04.2024 року, про що в матеріалах справи містяться довідки про доставку електронних листів.
12 квітня 2024 року до суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву від Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, в якому відповідач-1 виклав аналогічні первісному відзиву обґрунтування.
Правом подання відзиву на позовну заяву в установлений термін відповідач-2 не скористався.
Частиною першою статті 261 КАС України визначені особливості подання заяв по суті справи у спрощеному позовному провадженні, а саме відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.
Відповідно до ч.6 ст.162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи обставини ненадання відповідачем відзиву у встановлений строк (протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі), суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 08.12.2023 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
У зв`язку з впровадженням екстериторіальності її заяву було направлено для опрацювання до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області та розглянуто ним.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області №62 від 14.12.2023 року ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку із недостатністю спеціального стажу, визначеного п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII та Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 01.11.1993 № 909.

Рішення мотивоване тим, що згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 01.11.1993 №909, передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я за наявності станом на 01.04.2015 - не менше 25 років спеціального стажу, на 01.01.2016 - не менше 25 років 6 місяців та 11.10.2017 - не менше 26 років 6 місяців. Страховий стаж особи становить 34 роки 7 місяців 8 днів. Спеціальний стаж роботи, станом на 11.10.2017 становить 9 років 6 місяців 10 днів. За результатами розгляду документів до страхового зараховано всі періоди роботи: до спеціального стажу не зараховано періоди з 01.11.1988 по 14.08.1989, з 01.08.1991 по 26.04.2007, оскільки назва закладу не передбачена переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, отже, на підставі п. 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV відмовлено у призначенні пенсії.

Вважаючи протиправним рішення відповідачів щодо не зарахування до спеціального стажу з 01.11.1988 по 14.08.1989, з 01.08.1991 по 26.04.2007 та відмови у призначенні пенсії за вислугу років, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Призначення і виплата пенсії в Україні здійснюється згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», іншими законами і нормативно- правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення. Якщо міжнародним договором України встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Згідно з п.2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-ІV, пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

Відповідно до ст.51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-ХІІ (далі по тексту Закону №1788 ) пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

З прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VIII було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами «д», «е», «ж» статті 55 Закону № 1788, а Закон України від 24.12.2015р. №911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (п. «е» ст.55 Закону №1788) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному КМУ.

Так, Законом України №213-VIII, який набув чинності з 01.04.2015 пункт «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ було викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

У подальшому, згідно із Законом України №911 -VIII до статті 55 Закону №1788-ХІІ з 01.01.2016 було внесено зміни та пункт «е» вказаної статті викладений в наступний редакції:

«Право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року».

Отже, Закон №911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян при наявному спеціальному стажі діяльності.

Конституційний Суд України 04.06.2019 року ухвалив рішення №2-р/2019, яким визнав неконституційними положення пункту «а» статті 54, положення статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-ХІІ (зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII), якими було встановлено обмеження щодо віку та стажу при призначенні пенсії за вислугу років.

Суд звертає увагу на те, що ухвалюючи зазначене вище рішення Конституційний Суд України вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Позиція Конституційного Суду України, викладена в цьому рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Відповідно до ст.51 Закону №1788 пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

З аналізу наведених правових норм, Конституційний Суд України дійшов висновку, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону № 1788 - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Крім того, на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом №213 до оспорюваних положень Закону №1788 щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону № 1788. А саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788.

Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону №1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону №1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону №1788 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зазначені зміни неконституційними, відтак, ці норми втратили чинність з дня ухвалення рішення №2-р/2019 - з 04.06.2019.

Враховуючи рішення Конституційного Суду від 04.06.2019 року №2-р/2019 Верховний Суд сформував правовий висновок, викладений у постанові від 27.07.2022 по справі №440/1286/20, згідно якого з 04.06.2019 року при вирішенні питання про призначення пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та Законом №911-VIII. Вказаний висновок в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України підлягає застосуванню у спірних правовідносинах по даній справі.

Таким чином, на день звернення позивача до відповідача пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, незалежно від віку, при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років, що дає право на призначення даного виду пенсії.

Як встановлено судом, 08.12.2023 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», однак рішенням пенсійного органу від 14.12.2023 року №62 було відмовлено в призначенні такої пенсії з підстав відсутності необхідного спеціального стажу (вислуги) 26 років 6 місяців, оскільки останнім не були враховані періоди роботи з 01.11.1988 року по 14.08.1989 року та з 01.08.1991 року по 26.04.2007 року.

З доводами відповідачів суд не погоджується, вважає їх безпідставними, оскільки під час розгляду заяви позивача про призначення пенсії за вислугу років пенсійним органом не було прийнято до уваги Рішення Конституційного Суду від 04.06.2019 року №2-р/2019, а відтак доводи відповідачів щодо наявності спеціального стажу 26 років 6 місяців суд вважає безпідставними та такими, що не є обґрунтованими.

Таким чином, з урахуванням вищенаведених обставин, суд доходить висновку про необґрунтованість відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, яке викладено в рішенні від 14.12.2023 року №62, що в свою чергу є підставою для його скасування.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача-2 зарахувати до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років періоди роботи з 01.11.1988 року по 14.08.1989 року та з 01.08.1991 року по 26.04.2007 року і щодо твердження відповідача-1 про те, що назва закладу не передбачена Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993р. №909, суд зазначає наступне.

Оскаржуване рішення відповідача-1 від 14.12.2023 року №62, в частині не зарахування до спеціального стажу, періодів роботи позивача з 01.11.1988 року по 14.08.1989 року та з 01.08.1991 року по 26.04.2007 року в дошкільному дитячому закладі відомчого типу на базі підприємства «Вільногірський завод електровакуумного скла», мотивоване тим, що назва закладу не передбачена переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. Суд критично ставиться до зазначеної позиції відповідачів, з огляду на наступне.

Згідно з приписами статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII (далі Закон №1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (далі - Порядок №637).

Відповідно до п.1, п.2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Згідно з абз.1 п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно трудової книжки позивача, серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , в період з 03.10.1988 року по 14.02.1989 року працювала в дитячому закладі відомчого типу на базі підприємства «Вільногірський завод електровакуумного скла» (запис №1 та №2). З 01.08.1991 року по 26.04.2007 року, після закінчення навчання, позивач продовжила працювати в дитячому закладі відомчого типу на базі підприємства «Вільногірський завод електровакуумного скла».

Крім того, згідно з архівним витягом з наказу №569-к від 24.10.1988 року, ОСОБА_3 з 01.11.1988 року переведена в дитячому закладі відомчого типу на базі підприємства «Вільногірський завод електровакуумного скла» на посаду вихователя. Зазначені обставини, щодо переведення позивача на іншу посаду підтверджено архівною довідкою №09-17/47 від 31.01.2018 року, виданою архівним відділом виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області.

Також судом встановлено, що в архівній довідці №09-17/47 від 31.01.2018 року довідково зазначено про те, що наказом комітету Держоборонпроммаш від 23.01.1992р. № 48 Вільногірський завод електровакуумного скла перейменований в Завод «ЕКМА». Наказом регіонального Фонду Державного майна в Дніпропетровській області від 03.04.1996р. №12/166-1-АО Завод «ЕКМА» перетворений в ВАТ «Завод «ЕКМА». Постановою Арбітражного суду Дніпропетровської області від 07.05.2000р. № Б/24/24/01 ВАТ «Завод «ЕКМА» признаний банкрутом. Ухвалою Арбітражного суду Дніпропетровської області від 07.08.2001р. ВАТ «Завод «ЕКМА» ліквідований. Документи з особового складу ВАТ «Завод «ЕКМА» передані на зберігання до архівного відділу виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області.

Отже, судом встановлено, що на базі підприємства «Вільногірський завод електровакуумного скла», в спірні періоди роботи позивача, було утворено дошкільний заклад освіти.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про освіту» структура освіти включає, поряд з іншими видами, також дошкільну освіту.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про дошкільну освіту» дошкільна освіта є обов`язковою первинною складовою частиною системи безперервної освіти в Україні.

Статтею 5 Закону України «Про дошкільну освіту» передбачено, що систему дошкільної освіти становлять: заклади дошкільної освіти незалежно від підпорядкування, типів і форми власності; наукові і методичні установи; органи управління освітою; освіта та виховання в сім`ї.

Згідно зі статтею 15 Закону «Про дошкільну освіту» учасниками освітнього процесу у сфері дошкільної освіти, зокрема, є: педагогічні працівники: директори, заступники директора з навчально-виховної (виховної) роботи, вихователі-методисти, вихователі, старші вихователі, асистенти вихователів, вчителі (усіх спеціальностей), вчителі-дефектологи, вчителі-логопеди, практичні психологи, соціальні педагоги, інструктори з праці, інструктори з фізкультури, інструктори слухового кабінету, музичні керівники, керівники гуртків, студій, секцій, інших форм гурткової роботи та інші спеціалісти; помічники вихователів та няні.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 (далі - Перелік № 909), в розділі 1 «Освіта», якого зазначені, зокрема посади в дошкільних навчальних закладах всіх типів: директори (завідуючі), вихователі-методисти, вихователі, асистенти вихователів дошкільних навчальних закладів в інклюзивних групах, музичні керівники, вчителі-дефектологи, вчителі-логопеди, практичні психологи, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивач в періоди з 01.11.1988 року по 14.08.1989 року та з 01.08.1991 року по 26.04.2007 року працювала в закладі, який відноситься до дошкільних навчальних закладів та її посада відноситься до посад передбачених Переліком №909, а відтак зазначені періоди роботи позивача повинні бути зараховані до спеціального стажу.

Разом з тим суд зазначає, що зазначення назви підприємства, в якому працювала позивач не може бути підставою для не зарахування цього стажу до спеціального, оскільки саме характер умов праці є визначальним при вирішенні питання про наявність права на призначення пенсії за вислугу років.

Назви підприємств, установ та організацій, зазначені в трудовій книжці, наказах підприємств, довідках, можуть відрізнятися від назв, передбачених законодавчими актами України, при цьому суть виконуваної роботи не змінюється.

Крім того, судом зазначається, що відповідач 1 у своєму відзиві не заперечує, що позивач працювала в дошкільному закладі освіти. Отже, посилання Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на те, що назва закладу не відповідає Переліку №909, є безпідставним.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що оскільки після вирішення питання про відмову в призначенні пенсії за віком позивачці Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області було передано до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (як органу, що призначає пенсію за місцем проживання особи) сформовану електронну пенсійну справу ОСОБА_1 , належним відповідачем в частині зобов`язання зарахування спірних періодів роботи позивача до спеціального стажу та повторного розгляду її заяви про призначення пенсії за вислугу років, є саме - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Таким чином, періоди роботи позивача на посаді вихователя в дитячому закладі відомчого типу на базі підприємства «Вільногірський завод електровакуумного скла» відноситься до спеціального стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області врахувати стаж роботи ОСОБА_1 з 01.11.1988 року по 14.08.1989 року та з 01.08.1991 року по 26.04.2007 року на посаді вихователя до спеціального стажу, який дає право на пенсійне забезпечення за вислугу років, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 08.12.2023, суд зазначає наступне.

Відповідно до Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки відповідачем-1 було відмовлено позивачці у призначенні пенсії за вислугу років, через недостатність спеціального стажу, водночас, судом встановлено, що позивачці, пенсійним органом, повинно бути зараховано до спеціального стажу спірні періоди роботи, суд вважає, що у даному випадку у пенсійного органу наявна дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, відтак суд вважає належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є - зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії за вислугу років від 08.12.2023 року.

Відповідно до приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З огляду на те, що відповідачами в ході розгляду справи не було доведено правомірність своїх дій та прийняття відповідних рішень, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Розподіл витрат слід здійснити у відповідності до приписів частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 9, 72-90, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до відповідача-1 Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (місцезнаходження: 18000, Черкаська обл., м. Черкаси, вул. Смілянська, 23, ), відповідача-2 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про відмову у призначенні пенсії від 14.12.2023 року №62.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () зарахувати до спеціального стажу роботи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», період роботи на посаді вихователя з 01.11.1988 року по 14.08.1989 року та з 01.08.1991 року по 26.04.2007 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) про призначення пенсії від 08.12.2023 з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (місцезнаходження: 18000, Черкаська обл., м. Черкаси, вул. Смілянська, 23, ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 484,48 грн. (чотириста вісімдесят чотири гривні 48 копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 484,48 грн. (чотириста вісімдесят чотири гривні 48 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева