Справа № 595/672/24
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 595/672/24 пров. № А/857/14947/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Онишкевича Т.В. Сеника Р.П.,

за участі секретаря судового засідання Демчик Л.Р.,

представник позивача: не з`явився,

представника відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 03 червня 2024 року у справі № 595/672/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільської області про скасування постанови,

суддя в 1-й інстанції Тхорик І.І.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Бучач,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Бучацького районного суду Тернопільської області з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (далі також ГУ НП у Тернопільській області, відповідач) та просив визнати протиправною та скасувати постанову серії ББА №576099 від 06.04.2024 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесену поліцейською СРПП ВП №2 (м. Бучач) Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області Гуцул С.С., згідно якої на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу за вчинення ним адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121, ч.1 ст.126 КУпАП.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до вказаної постанови, поліцейським, нібито, зафіксовано самовільне встановлення ним світлових приладів на транспортний засіб «Фольксваген Транспортер», р.н. НОМЕР_1 , а також відмову пред`явити поліцейському посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію т/з та страховий поліс. Вважає дану постанову протиправною та такою, що підлягає скасування, оскільки із змісту такої не вбачається, які додаткові освітлені прилади встановлені на належному йому автомобілі, чи створюватиме додаткове освітлення перешкоди для інших учасників руху, яким чином поліцейський встановив, що ці прилади не передбачені конструкцією цього транспортного засобу, чи є це технічними несправностями т/з при яких його експлуатація заборонена, також відсутні докази щодо технічного огляду транспортного засобу, невідповідність цих приладів вимогам ДСТУ 3649:2010. Працівник поліції не може зупинити т/з без наявності підстав, передбачених ст.35 ЗУ «Про Національну поліцію», і безпричинно притягнути до відповідальності. Лише після наявності таких поліцейський має право вимагати посвідчення водія, документ на транспортний засіб тощо. Оскільки в ході фіксації правопорушення, наслідком якого є оскаржувана постанова, працівник поліції чітко не сформулював причину зупинки, яка є в переліку, вважає, що дана постанова є незаконною. Окрім того, факт скоєння правопорушення зафіксовано о 23 год. 47 хв. 06.04.2024, а саме постанова винесена о 00 год. 17 хв. Тобто, фіксація правопорушення та розгляд справи тривав 30 хв., що ставить під сумнів всебічність, повноту та об`єктивність вирішення дано справи. Також працівниками поліції допущено порушення ст. 283 КУпАП, оскільки зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що правопорушення, яке є предметом розгляду, скоєне 06.04.2024 о 23 год. 47 хв., натомість датою винесення такої зазначено 06.04.2024 о 00 год. 17 хв. Відтак, оскаржувана постанова винесена майже за 23 години до часу скоєння правопорушення. За наведених обставин просить позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 03 червня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Постанову серії ББА №576099 від 06 квітня 2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст. 121 КУпАП скасовано, а справу про адміністративне правопорушення в цій частині закрито, постанову серії ББА №576099 від 06 квітня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП залишено без змін.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню.

Також вказує про те, що за приписами статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Зазначає, що всупереч вказаних вимог, як видно із доданих відео 0000000__0022_IMP та 0000000__0001_IMP, позивачу не повідомили про причину зупинки пов`язану із фактами порушень викладених у оскаржуваній постанові, порушено процедуру розгляду, крім постанови по справі про адміністративне правопорушення інших доказів, пояснень, свідчень або інших відомостей до постанови, необхідних для вирішення справи про порушення Правил дорожнього руху відповідачем зібрано не було, а сама постанова таких доказів не містить.

Просить скасувати рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 03 червня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ББА №576099 від 06 квітня 2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст.126 КУпАП та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 4 ст.229 КАС України передбачено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задоволити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджується із матеріалів справи, що як вбачається з постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ББА №576099 від 06.04.2024, 06.04.2024 о 23.47 год. в с. Трибухівці по вул. Маланчука водій ОСОБА_1 керував транспортним з технічною несправністю, а саме на якому самовільно встановлені світлові прилади, також під час перевірки документів водій не пред`явив посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію на даний т/з, поліс обов`язкового страхування, чим порушив п.31.4.3 «а», 2.1 «а», 2.1 «б», 2.1 «ґ» Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ч.1 ст.126, ч.1 ст.121 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, позивач звернувся із позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем не доведено факту вчинення позивачем порушення п.31.4.3 «а» ПДР України, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.121 КУпАП. Щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст.126 КУпАП суд першої інстанції зазначив, що позивачем на пропозицію поліцейського не надано посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Факт відсутності вказаних документів позивачем визнано та не заперечувався.

Враховуючи зазначені висновки суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову та зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Згідно із статтею 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Колегією суддів оглянуто та досліджено відеозаписи з камери нагрудного реєстратора поліцейського, що знаходяться на цифровому носію інформації DVD-R та міститься у матеріалах справи. Так судом встановлено, що у ході спілкування з інспектором поліції, позивач не пред`явив на вимогу поліцейського документи на транспортний засіб, а саме посвідчення водія, реєстраційний документ і страховий поліс, мотивуючи це тим, що він забув їх на роботі.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 32 Закону України від 2 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (одна із вичерпного переліку підстав).

В розділі 2 ПДР України закріплено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів.

Відповідно до пункту 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з пунктом 2.4 ПДР України на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: а) пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1; б) дати можливість перевірити номери агрегатів і комплектність транспортного засобу; в) дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі провести з використанням спеціальних пристроїв (приладів) перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пункті 2.1 ПДР України документів кореспондується з обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.

Аналогічні положення закріплені законодавцем також у частині другій статті 16 Закону України від 30 червня 1993 року № 3353-XII «Про дорожній рух».

В даній правовій нормі зазначено, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

При цьому відповідно до правової позиції, викладеної, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25.09.2019 в адміністративній справі № 127/19283/17, притягнення позивача до відповідальності та накладення стягнення за частиною 1 статті 126 КУпАП є обґрунтованим, навіть коли факт невиконання вимог ПДР не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Виходячи з наведених вище правових норм, право органів Національної поліції перевіряти наявність посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи позивача щодо відсутності у інспектора права вимагати пред`явлення посвідчення водія для перевірки.

Щодо посилань скаржника на те, що йому не повідомили про причину зупинки пов`язану із фактами порушень викладених у оскаржуваній постанові то такі є безпідставними, оскільки як слідує з долученого до матеріалів справи DVD-R диску з відеозаписами, які досліджено в судовому засіданні, зокрема, відеозапису 00000_422-ІМР, на якому зафіксовано, як працівники поліції після зупинки транспортного засобу повідомили водію, що його було зупинено у зв`язку з тим, що до них надійшло повідомлення від невідомої особи, що водій транспортного засобу керує ним в стані алкогольного сп`яніння.

Щодо покликання скаржника, що відеозаписи, долучені до матеріалів справи, слід визнати недопустимими доказами, з огляду на те, що такі створені у мобільному додатку «WhatsApp» та датою їх створення зазначено 18.04.2024, що не відповідає даті події (5-6.04.2023), то слід зазначити, що при відтворенні відеозаписів, які сторона позивача просить визнати недопустимими та які є записами з відеореєстратора службового автомобіля поліцейських, слідує, що такі стосуються саме тих подій, які викладені в оскаржуваній постанові й мали місце саме 5-6 квітня 2024 року. Відтак, підстави для визнання таких недопустимими доказами відсутні.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що з долучених до матеріалів справи відеозаписів не вбачається, що працівником поліції при розгляді справи про адміністративне правопорушення не були дотримані вимоги передбачені КУпАП, доказів протилежного позивачем не надано, що спростовує доводи апелянта в цій частині.

Доказів упередженості відповідача щодо позивача перед судом не доведено. Підстав для сумніву щодо об`єктивності відповідача щодо позивача не вказано.

Пунктом 3 ч. 3 ст. 286 КАС України встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки поліцейський мав право вимагати надання посвідчення водія від позивача для його перевірки, а позивач не пред`явив посвідчення водія на таку вимогу, то останнього правомірно притягнено до адміністративної відповідальності за порушення правил ПДР України та ч. 1 ст. 126 КУпАП тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ББА №576099 від 06 квітня 2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст.126 КУпАП не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 03 червня 2024 року у справі № 595/672/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 13.08.24