Справа № 705/2399/24
Суддя: Петро ПАЛАМАР
Дата ухвалення: 2024-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року справа № 705/2399/24

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Паламаря П.Г., розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду від Уманського міськрайонного суду Черкаської області надійшли матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) в якому позивач просить:

-визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати добових та відшкодувати витрати на найм житлового приміщення за час перебування у відрядженні за період часу з 23.01.2024 по 17.02.2024;

-зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити добові витрати та відшкодувати витрати на найм житлового приміщення за час перебування у відрядженні за період часу з 23.01.2024 по 17.02.2024.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що перебуваю на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 та в період з 21.01.2024 року по 18.02.2024 року перебував у відрядженні. Після прибуття з відрядження та звернувшись з рапортом про виплату добових та відшкодування витрат на наймання житлового приміщення безпідставно отримав відмову.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача даний позов не визнає, оскільки подані документи для підтвердження витрат не відповідають встановленій формі та містять незасвідчені виправлення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 19 січня 2024 року №21 військовослужбовець ОСОБА_1 , командир ІНФОРМАЦІЯ_1 військової частини НОМЕР_1 був направлений у відрядження на 29 діб з 21.01.2024 року по 18.02.2024 року до ТОВ BIK «Девіро» м. Дніпро на навчання. Знятий з котлового забезпечення 21.01.2024 та видано сухі паї на 2 доби.

Відповідно до посвідчення про відрядження НОМЕР_3 від 19.01.2024 військовослужбовця ОСОБА_1 :

-вибув із військової частини НОМЕР_1 - 21 січня 2024 року та прибув до ТОВ ВІК «ДЕВІРО», м. Дніпро 22 січня 2024 року;

-вибув із міста Дніпро (ТОВ ВІК «ДЕВІРО») 17 лютого 2024 року та прибув у військову частину НОМЕР_1 18 лютого 2024 року.

Крім того, посвідчення про відрядження містить відмітку по забезпечення триразовим харчуванням з 22.01.2024 по 17.02.2024, яка засвідчена відповідними відтисками печатки, а також дописки «НЄ» перед забезпечувався триразовим харчуванням.

26.02.2024 після повернення із відрядження, військовослужбовець ОСОБА_1 подав командуванню військової частини НОМЕР_1 рапорт про виплату коштів для відшкодування витрат на відрядження - добових у сумі 7500 грн. та витрат на наймання житлового приміщення у сумі 15229,60 грн.

До рапорту додано:

-касовий чек №3ZkMUQ2Ff4Y від 23.01.2024 року;

-виписка з сайту Державної податкової служби України, щодо касового чеку №3ZkMUQ2Ff4Y від 23.01.2024 року;

-договір оренди від 29.01.2024 року;

-дублікат чека за платіжною інструкцією NeP24AD8454 від 29.01.2024 року;

27.03.2024 начальник фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 подано рапорт про неможливість компенсації витрат ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 6, 9 ст. 14 Закону №2011-XII при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Витрати, пов`язані з перевезенням військовослужбовців та членів їх сімей, їх особистого майна залізничним, повітряним, водним і автомобільним (за винятком таксі) транспортом, бронюванням місць у готелях при направленні військовослужбовців у відрядження, відшкодовуються за рахунок коштів Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому, згідно п. 13 Постанови Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» від 02 лютого 2011 року №98 (далі - Постанова №98) визначено, що особливості направлення у відрядження військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу в органах і підрозділах цивільного захисту, працівників Національного антикорупційного бюро визначаються за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Національним антикорупційним бюро, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 №105 затверджено Інструкцію про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Інструкція №105).

Відповідно до п. 2 Інструкції, відрядження - направлення військовослужбовців Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в іншу місцевість для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).

Строк відрядження визначається командиром (начальником, керівником), але не може перевищувати в межах України 30 календарних днів з урахуванням часу перебування в дорозі (крім випадків, коли інші строки відрядження визначаються законодавчими та іншими нормативно-правовими актами) (пункт 4 Інструкції №105).

Військова частина (установа, організація), що відряджає військовослужбовця, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час відрядження (авансом). Аванс відрядженому військовослужбовцю може видаватися готівкою або перераховуватися в безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток (пункт 6 Інструкції №105).

Пунктом 7 Інструкції №105 передбачено, що днем вибуття у відрядження вважається день відправлення поїзда, літака, автобуса або іншого транспортного засобу з населеного пункту місця проходження служби відрядженого військовослужбовця, а днем прибуття з відрядження - день прибуття транспортного засобу до населеного пункту місця проходження служби відрядженого військовослужбовця. У разі відправлення транспортного засобу до 24-ї години включно днем вибуття у відрядження вважається поточна доба, а з 00 годин і пізніше - наступна доба. Якщо станція, пристань, аеропорт розташовані за межами населеного пункту, де проходить службу відряджений військовослужбовець, у строк відрядження зараховується час, потрібний для проїзду до станції, пристані, аеропорту. Аналогічно визначається день прибуття відрядженого військовослужбовця до місця служби.

Відповідно до пункту 9 Інструкції №105 підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Податкового кодексу України.

Пунктом 10 Інструкції №105 визначено, що окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту.

Відповідно до пункту 11 Інструкції №105 за кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98.

Час перебування в дорозі, за який провадиться виплата добових під час відрядження, визначається за діючим розкладом руху залізничного, водного та повітряного транспорту, враховуючи час затримки відрядженого в дорозі з причин, які від нього не залежать, і час на пересадки.

Причинами затримки військовослужбовця у відрядженні понад строки, зазначені в посвідченні про відрядження, є хвороба, що позбавила його можливості своєчасно повернутися з відрядження, стихійне лихо, інші надзвичайні ситуації. Причини затримки повинні підтверджуватися відповідними документами.

Визначення кількості днів відрядження для виплати добових проводиться з урахуванням дня вибуття у відрядження й дня прибуття до місця проходження служби, що зараховуються як два дні.

При відрядженні військовослужбовця строком на один день або в таку місцевість, звідки військовослужбовець має змогу щодня повертатися до місця постійного проживання, добові відшкодовуються як за повну добу.

Сума добових визначається із урахуванням наказу про відрядження та відповідних первинних документів.

За відсутності наказу про відрядження добові витрати не виплачуються.

Згідно пункту 12 Інструкції №105 військова частина (установа, організація) за наявності підтвердних документів (в оригіналі) відшкодовує в межах граничних сум витрат на найм житлового приміщення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98, витрати відрядженим військовослужбовцям на найм житлового приміщення з розрахунку вартості одного місця в готелі (мотелі), іншому житловому приміщенні за кожну добу такого проживання з урахуванням включених до рахунків на оплату вартості проживання витрат на користування телефоном, холодильником, телевізором та інших витрат.

Відрядженому військовослужбовцю відшкодовуються витрати на побутові послуги, що включені до рахунків на оплату вартості проживання в місцях проживання (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), але не більш як 10 відсотків сум добових витрат за всі дні проживання.

Витрати на харчування, вартість якого включена до рахунків на оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях або до проїзних документів, оплачуються відрядженим військовослужбовцем за рахунок добових витрат.

Відповідно до пункту 18 Інструкції №105 витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що засвідчують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, документів в оригіналі, що підтверджують факт проживання (надання послуг з розміщення), отриманих з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого військовослужбовця, у тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.

Витрати, понесені у зв`язку з відрядженням, не підтверджені відповідними документами (крім добових витрат), військовослужбовцю не відшкодовуються.

Як було встановлено судом позивач 19.01.2024 вибув із військової частини НОМЕР_2 та 22.01.2024 прибув у ТОВ ВІК «ДЕВІРО», у свою чергу 17.02.2024 вибув із ТОВ ВІК «ДЕВІРО» та 18.02.2024 прибув у військової частини НОМЕР_2 , що підтверджується посвідченням про відрядження.

Разом з тим, згідно посвідчення про відрядження ОСОБА_1 з 22.01.2024 по 17.02.2024 забезпечувався триразовим харчуванням, запис про яке засвідчено підписом та мокрою печаткою ТОВ ВІК «ДЕВІРО».

При цьому, відповідно до наказу про відрядження, ОСОБА_1 знятий з котлового забезпечення 21.01.2024 та видано сухі паї на 2 доби, що і не заперечується позивачем.

Згідно п. 24 Інструкції 105 виплата добових військовослужбовцям не здійснюється за дні, коли вони (у передбачених законодавством випадках) забезпечуються триразовим харчуванням за рахунок держави, а також за період, коли відрядженому здійснюються польові виплати (морське грошове забезпечення).

Суд вказує, що перед друкованою фразою «Забезпечувався триразовим харчуванням за період» з 22.01.2024 по 17.02.2024 рукописно кульковою ручкою дописана частка «НЄ», тобто зміст друкованої фрази, яка мала стверджувальний характер змінено шляхом виправлення на заперечення факту забезпечення військовослужбовця триразовим харчуванням.

З даного приводу суд вказує, що відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88 затверджено «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» згідно п. 4.1 якого унормовано, що у тексті та цифрових даних первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку і звітності підчистки і необумовлені виправлення не допускаються.

Однак, виправлення помилки у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку, що складені у паперовій формі, повинно бути обумовлено надписом «виправлено» та підтверджено підписами осіб, що підписали цей документ, із зазначенням дати виправлення. (п. 4.7 Положення №88).

За таких обставин, суд погоджується з позицією відповідача, що в порушення вимог пунктів 4.1., 4.7. Положення №88, оскільки у посвідченні про відрядження дописана частка «НЄ» перед фразою «Забезпечувався триразовим харчуванням за період з 22.01.2024 по 17.02.2024» не засвідчена підписом та печаткою, то добові витрати не підлягають до відшкодування за вказаний період.

Отже, згідно пункту 11, 24 Інструкції №105 у відповідача відсутня необхідність відшкодування добових витрат.

Щодо компенсації витрат позивачу за на найм житлового приміщення то суд вказує на таке.

Згідно рапорту позивача від 26.02.2024 про виплату коштів для відшкодування витрат на відрядження, зокрема витрат на наймання житлового приміщення у сумі 15229,60 грн., до якого додано:

-касовий чек №3ZkMUQ2Ff4Y від 23.01.2024 року;

-виписка з сайту Державної податкової служби України, щодо касового чеку №3ZkMUQ2Ff4Y від 23.01.2024 року;

-договір оренди від 29.01.2024 року;

-дублікат чека за платіжною інструкцією №P24AD8454 від 29.01.2024 року.

Судом встановлено, що згідно договором оренди від 29.01.2024 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , останній орендував будинок розташований в АДРЕСА_3 , а місячна сума орендної плати становила 6000грн., а також визначена сума комунальних послуг - 2620грн. Згідно ж фіскального чеку №P24AD8454 від 29.01.2024 року позивачем сплачено ОСОБА_2 - 10050грн.

Крім того, до рапорту додано фіскальний чек від 23.01.2024 №3ZkMUQ2Ff4Y, згідно якого позивачем сплачено ФОП ОСОБА_3 за найм квартири в АДРЕСА_4 в розмірі 6609,60 грн.

Як вбачається з поданих документів, останні не містять даних про період надання послуг по найму житла, їх вартості в поденному розрахунку, а також даних про наявність в орендодавців права на надання таких послуг.

Згідно листа Міністерства фінансів України від 28.02.2002 №041-407-133/12-1943, документом, що підтверджує витрати на наймання житлового приміщення, є розрахунковий документ (надрукований реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну), в якому зазначено прізвище працівника, направленого у відрядження, термін проживання, вартість основних і додаткових послуг, отриманих в готелі (мотелі) або від інших осіб, які надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи.

Як вже наголошено судом, відповідно до пункту 18 Інструкції №105 витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що засвідчують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, документів в оригіналі, що підтверджують факт проживання (надання послуг з розміщення), отриманих з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого військовослужбовця, у тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.

Витрати, понесені у зв`язку з відрядженням, не підтверджені відповідними документами (крім добових витрат), військовослужбовцю не відшкодовуються.

Отже, оскільки сума визначена у фіскальному чеку №P24AD8454 від 29.01.2024 року, яким позивачем сплачено ОСОБА_2 - 10050грн. за договором оренди від 29.01.2024 щодо оренди будинку розташованого в АДРЕСА_3 , не узгоджується сумою орендної плати та сумою комунальних послуг, і відсутні дані про затверджений тариф добового проживання, суд погоджується з твердженнями позивача, що дані витрати позивачем не підтверджені.

Хоча, пункт 9 Інструкції 105 визначає, що «Підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" та Податкового кодексу України.»

В той же час поданий фіскальний чек від 23.01.2024 №3ZkMUQ2Ff4Y, згідно якого позивачем сплачено ФОП ОСОБА_3 за найм квартири в АДРЕСА_4 в розмірі 6609,60 грн. «арт №2 послуга тимчасового розміщення м. Дніпро 8*826,20 =6609,60» містить кількість тариф та днів найму житла, однак не містить фактичних днів розміщення.

Так, згідно посвідчення про відрядження позивач 22.01.2024 прибув у ТОВ ВІК «ДЕВІРО», у свою чергу 17.02.2024 вибув із ТОВ ВІК «ДЕВІРО» та 18.02.2024 прибув у військової частини НОМЕР_2 , а згідно за договором оренди від 29.01.2024 з 29.01.2024 ОСОБА_1 орендував будинок розташований в АДРЕСА_3 , а тому з 22.01.2024 по 29.01.2024 кількість фактичних днів становить 7 днів.

Згідно, правової позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 29 квітня 2021 року у справі №520/13909/19, підставою для відшкодування витрат, понесених працівником під час відрядження є виключно наявність розрахункових документів, що засвідчують їх вартість. При цьому, аналіз положень Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що законодавством передбачена можливість укладення договорів, зокрема найму житла, у спрощеному порядку через: ділову переписку - шляхом обміну документами, в тому числі електронними; у вигляді конклюдентних дій (прийняття замовлення до виконання). Враховуючи, що договори, укладені зазначеними способами, вважаються такими, що вчинені у письмовій формі, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанції, що сторонами по договору найму житла дотримані вимоги щодо форми даного правочинну спрощеній (усній) формі, оскільки його зміст та істотні умови були відображені у рахунках - фактурах та фіскальних чеках, з огляду на що витрати у розмірі 28925 грн за найм житлового приміщення у місті Сєвєродонецьк є підтвердженими. Доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

У свою чергу, суд вказує, що факт відрядження позивача у м. Дніпро судом не заперечується, однак позивачем не надано відповідно до вимог Інструкції №105, документів щодо документального підтвердження понесення витрат на найм житла, оскільки подані документи не містять даних про період надання послуг по найму житла, їх вартості в поденному розрахунку.

За таких обставин суд, за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до повного задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд зазначає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність вчинених ним дій, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 5, 6, 14, 77, 134, 241-246, 255, 263, 295, 370 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання рішення суду.

Суддя Петро ПАЛАМАР