Справа № 520/15484/24
Суддя: Бідонько А.В.
Дата ухвалення: 2024-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2024 р. №520/15484/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бідонько А.В., розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (вул. Гоголя, буд. 25,м. Полтава,Полтавський р-н, Полтавська обл.,36000, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом та просить суд, з урахуванням збільшення позовних вимог:

1. Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані у 2021, 2022 та 2023 роках дні щорічної відпустки у кількості 38 календарних днів та не проведенні, в день звільнення, виплати всіх сум, що належали ОСОБА_1 при звільненні.

2. Стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2021, 2022 та 2023 роках дні щорічної відпустки у кількості 38 календарних у сумі 102 002, 20 коп., та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 05.04.2024 року по 08.07.2024 року у сумі 252321,38 грн.

3. Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII від 09.04.1992 року та зобов?язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII від 09.04.1992 року, з урахуванням у складі грошового забезпечення для її обрахунку, індексації грошового забезпечення.

4. Стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його, капітана Державного бюро розслідувань ОСОБА_1 оперуповноваженого, було звільнено зі служби в Державному бюро розслідувань у запас Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, 04 квітня 2024 року за станом здоров`я з достроковим припиненням (розірванням) контракту від 15 березня 2021 року № 45 та проведено остаточний розрахунок. Проте не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки за 2021 - 2023 роки. Також, при звільненні йому не було виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII від 09.04.1992 року.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 відкрито спрощене провадження в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

Копія ухвали по справі була надіслана сторонам та отримана ними, що підтверджується матеріалами справи.

Від Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши, що порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР визначається Законом України "Про Державне бюро розслідувань", Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, а також ін.НПА.

Відповідно до п. 84 Положення № 743, щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. За невикористану відпустку у році звільнення виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Отже, чинне законодавство передбачає компенсацію за невикористану відпустку виключно у році звільнення.

Також зазначає, що підстави для виплати позивачу при звільненні одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення відсутні, оскільки норми Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на осіб ДБР не розповсюджується.

Представником позивача надано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої він підтвердив раніше викладену правову позицію та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом з матеріалів справи встановлено, що Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві № 27-о/дск від 03.04.2024 року було звільнено зі служби в Державному бюро розслідувань у запас капітана Державного бюро розслідувань ОСОБА_1 оперуповноваженого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, 04 квітня 2024 року за станом здоров`я з достроковим припиненням (розірванням) контракту від 15 березня 2021 року № 45.

В Наказі № 27-о/дск від 03.04.2024 року зазначано, що стаж служби для виплати доплати за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки станом на 04 квітня 2024 року склав 11 років 06 місяців 03 дні.

Також наказом визначено виплатити позивачу грошову компенсацію за 9 (дев`ять) календарних днів невикористаної щорічної відпустки за 2024 рік, а фінансово-економічному відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, провести повний розрахунок.

У відповідь на адвокатський запит від 18.04.2024 року Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві листом № 14570-24/15-06/10114-24/п від 25.04.2024 року повідомлено, що відповідно до вимог чинного законодавства та фактично відпрацьованого часу за період проходження служби в Державному бюро розслідувань ОСОБА_1 не використано наступну кількість днів щорічної основної відпустки:

- за період роботи з 16.03.2021 по 31.12.2021 - 7 календарних днів;

- за період роботи з 01.01.2022 по 31.12.2022 - 15 календарних днів;

- за період роботи з 01.01.2023 по 31.12.2023 - 16 календарних днів;

- за період роботи з 01.01.2024 по 04.04.2024 - 7 календарних днів…».

Відповідно до змісту листа-відповіді Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві № 14608-24/15-08/ У-2366/п-24 від 25.04.2024 року, за результатами розгляду скарги позивача щодо надання відпустки, виплати компенсації та проведення остаточного розрахунку при звільненні відповідач повідомив, що для осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань чинне спеціальне законодавство передбачає виплату компенсації виключно за відпустку, яка невикористана в році звільнення. Вказано ,оскільки з позивачем повний та остаточний розрахунок при звільненні, а тому відсутні й підстави для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до статті 117 КЗпП України.

Не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані у 2021, 2022 та 2023 роках дні щорічної відпустки, а також щодо не нарахування та невиплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», позивач звернувся до суду і цим позовом.

Щодо грошової компенсації за невикористані у 2021, 2022 та 2023 роках дні щорічної відпустки, суд зазначає наступне.

Так, приписами частини другої статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначає Закон України від 12.11.2015 №794-III "Про Державне бюро розслідувань" (далі - Закон №794-III).

Частинами першою та другою статті 14 Закону №794-VIII визначено, що до працівників ДБР належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із ДБР.

Служба в ДБР є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в ДБР зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

За приписами частин п`ятої та шостої згаданої статті, трудові відносини працівників ДБР регулюються цим Законом (у частині переведення працівників ДБР на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.

Згідно частин першої та другої статті 19 Закону №794-VIII держава забезпечує соціальний захист працівників ДБР відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.

Особи рядового і начальницького складу ДБР користуються соціальними гарантіями відповідно Закону №580-VIII та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 20 Закону №794-VIII умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці державних службовців ДБР повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними службових обов`язків з урахуванням специфіки, інтенсивності та особливого характеру роботи, забезпечувати добір до ДБР висококваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності, компенсувати фізичні та інтелектуальні затрати працівників.

На осіб рядового і начальницького складу ДБР поширюються умови грошового забезпечення, передбачені для працівників Національної поліції, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

З аналізу наведених норм права вбачається, що Закон №794-VIII не визначає умови надання, тривалість та порядок виплати компенсації у разі невикористання днів щорічних основних та додаткових відпусток особами рядового і начальницького складу ДБР, а натомість передбачає, що такі особи користуються соціальними гарантіями відповідно Закону України від 02.07.2015 №580-VIII "Про Національну поліцію" та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

Отже, до правовідносин, пов`язаних з соціальним захистом осіб рядового і начальницького складу ДБР, застосуванню підлягають відповідні норми Закону №580-VIII.

Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України, за якою особу не може бути позбавлено такого права.

Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону №580-VIII, за якою поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої та одинадцятою статті 93 Закону №580-VIII, а саме: до поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства суд доходить висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Статтею 4 Закону України "Про відпустки" передбачено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватися інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону України "Про відпустки").

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №160/10875/19, від 30.11.2022 у справі №640/85/20.

Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку, що при звільненні зі служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані у 2021-2023 роки 38 календарних дні щорічної відпустки.

Доводи відповідача, що згідно абзацу 2 пункту 95 Положення №743 виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку має здійснюватися лише за рік у якому був звільнений робітник, суд вважає необґрунтованим, оскільки дана норма не передбачає заборону виплатити компенсації за невикористану відпустку за інші роки перебування працівника у трудових відносинах з роботодавцем.

Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивачем не використано у 2021, 2022 та 2023 роках 38 календарних днів щорічної основної відпустки, відповідачем протиправно не нараховано та невиплачено при звільненні ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані щорічної відпустки у кількості 38 календарних днів.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2021, 2022 та 2023 роках дні щорічної відпустки у кількості 38 календарних у сумі 102 002, 20 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку компенсації за невикористані дні щорічної відпустки така компенсація становить 102 002, 20грн.

Разом із тим, суд зазначає, що проведення такого розрахунку є компетенцією (дискреційною функцією) відповідача як органу, який виплачував позивачу грошове забезпечення, тому в даному випадку саме на відповідача покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, здійснивши відповідні розрахунки.

Крім того, стягненню підлягають лише ті суми, які були нараховані, але не виплачені.

Оскільки відповідачем не було нараховано позивачу компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, тому вимоги щодо її стягнення є передчасними та такими, що наразі не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи наведене, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права є зобов`язання Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2021, 2022 та 2023 роках 38 календарних днів щорічної відпустки.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 05.04.2024 року по 08.07.2024 року у сумі 252321,38 грн., суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України регламентовано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці посадових осіб ДБР, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з ДБР.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, суд вбачає, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України викладено в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року по справі № 826/15235/16, від 12 серпня 2020 року по справі № 400/3151/19.

Так, у межах даної справи судом встановлено право позивача на отримання компенсації за невикористані у 2021, 2022 та 2023 роках 38 календарних днів щорічної відпустки, проте на даний час остаточний розрахунок з ним не проведено, що в свою чергу унеможливлює вирішення питання щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 зазначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач має право на виплату йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з моменту звільнення по день фактичного розрахунку на підставі статті 117 КЗпП України.

При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що після остаточного розрахунку з позивачем та виплати йому належних сум вихідної допомоги про звільненні, він має право звернутись до суду із відповідним позовом про виплату йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 05.04.2024 року по 08.07.2024 року у сумі 252321,38 грн. є передчасними та задоволенню не підлягають, оскільки фактичний розрахунок з позивачем не проведено.

Щодо одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII від 09.04.1992 року, суд зазначає наступне.

Так, в обґрунтування вказаної вимоги позивач посилається на ч. 3 ст. 19 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», вважаючи, що має право на одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Перевіряючи обґрунтованість вказаних доводів, суд зазначає .

Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Разом із тим суд зазначає, що згідно з преамбулою Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції чинній на момент звільнення позивача, а саме від 01.01.2024 року), цей Закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.1 вказаного Закону, особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції та на службі на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Тобто, дія Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" на осіб Державного бюро розслідувань, станом на момент звільнення позивача зі служби не розповсюджувалась.

Частини 1, 4, 6 ст.9 вказаного Закону передбачають, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України «Про розвідку», а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Національним антикорупційним бюро України, Службою судової охорони, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, чинна редакція Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на момент звільнення позивача (24.04.2024 року), а саме в редакції від 01.01.2024 року, не передбачала виплату грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби для працівників Державного бюро розслідувань.

Крім того, суд зазначає, що в подальшому до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» були внесені зміни та станом на момент прийняття судом рішення у даній справі виплата грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби передбачена для працівників Державного бюро розслідувань.

Однак, згідно з статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відтак, до даних правовідносин підлягає застосуванню саме Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у редакції станом на момент звільнення позивача, якій не передбачав виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби для працівників Державного бюро розслідувань, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (вул. Гоголя, буд. 25,м. Полтава,Полтавський р-н, Полтавська обл.,36000, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані у 2021, 2022 та 2023 роках щорічної відпустки у кількості 38 календарних днів.

Зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2021, 2022 та 2023 роках 38 календарних днів щорічної відпустки.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Бідонько А.В.