Справа № 400/5972/24
Суддя: Біоносенко В. В.
Дата ухвалення: 2024-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2024 р. № 400/5972/24
Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Біоносенко В. В., розглянув у порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику сторін, адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, вул. Фалєєвська, 14,м. Миколаїв,54001, Державної судової адміністрації України, вул. Липська, 18/5,м. Київ,01021,
провизнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення недоплаченої судівської винагороди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області з вимогами: визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області щодо нарахування та виплати судді Центрального районного суду м. Миколаєва Лященко Володимиру Леонідовичу суддівської винагороди за травень 2024 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102,00 гривень; зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 за травень 2024 року на підставі ч.2, 3, 4 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого з 01 січня 2024 року у розмірі 3028,00 гривень, з утримання з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті; стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на користь судді Центрального районного суду м. Миколаєва Лященка Володимира Леонідовича недоплачену суддівську винагороду за період за травень 2024 року; зобов`язати Державну судову адміністрації України здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень суддів на користь суддів, коштів для проведення виплати судді Центрального районного суду м. Миколаєва Лященко Володимира Леонідовича недоплачену суддівську винагороду за період за травень 2024 року; допустити до негайного виконання рішення суду в межах суми за один день.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, за травень 2024 року суддівська винагорода йому нараховувалася та виплачувалася не у повному розмірі. Відповідач у травні 2024 року нараховував йому суддівську винагороду, для визначення суми якої використовувалася величина під назвою «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року», у розмірі 2102 грн. Так, відповідно до розрахункового листа за березень 2024 року зазначено оклад 69366,00 грн (тобто 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб х 2102 грн = 63060 грн та з урахування встановленого коефіцієнту відповідно до пункту 2 частини 4 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Однак, відповідно до приписів спеціального законодавства, Відповідач повинен був нарахувати мені суддівську винагороду виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2024 року в розмірі 3028,00 грн. Внаслідок цього розмір його винагороди не відповідає розміру, установленому спеціальним Законом, у зв`язку із чим він не погоджуюсь із сумою виплаченої мені суддівської винагороди та вважаю, що Відповідачем порушено його право на належне матеріальне забезпечення, виходячи із наступного. Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується статтями 8 та 55 Конституції України. Незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України (ст. 126 Конституції України). Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Згідно із статтею 130 Конституції України та частиною 2 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддівська винагорода регулюється законом про судоустрій та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до п.1 ч.3 ст. 135 Закону № 1402 базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено у 2024 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 3028,00 грн. Разом з тим, у вищевказаній статті Закону також запроваджено нову величину у розмірі 2102,00 грн під назвою «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня». З наведеного вище вбачається, що положення статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» щодо запровадження величини «прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді» не відповідають нормам Конституції України та нормам спеціального Закону № 1402, а тому не можуть бути застосовані до визначення розміру виплати суддівської винагороди. Зокрема, норми спеціального Закону № 1402 передбачають базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який з 01 січня 2024 року 3028,00 грн. До спеціального Закону № 1402, а також до статті 130 Конституції України не вносилися жодні зміни після запровадження у Законі України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» такої нової величини як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді». У спеціальному Законі № 1402 як до 01 січня 2024 року, так і після настання цієї дати, розмір посадового окладу судді місцевого суду визначався та визначається виходячи з розміру саме прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не будь-якої іншої спеціально запровадженої величини. Однак, Відповідач, діючи всупереч приписам статей 19 та 130 Конституції України, порушив норми діючого законодавства України за лютий 2024 року виплатив мені винагороду у розмірі меншому, аніж це визначено спеціальним Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідач-1 позов не визнав, надіслав відзив, в якому просив в задоволенні позову відмовити. Свою позицію аргументував тим, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено Законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються Законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному Бюджетним кодексом України. Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 148 Закону №1402-УІІІ ДСА України здійснює функцію головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів. Частиною першою статті 48 Бюджетного кодексу України визначено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань. Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Частина третя цієї ж статті встановлює базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Приписами пункту 2 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду становить 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Суми прожиткового мінімуму на 2024 рік встановлено Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік". Цим Законом запроваджено розрахункову величину для визначення базового розміру посадового окладу судді, яка станом на 1 січня 2024 року складає 2102 гривні. Територіальне управління, як розпорядник коштів нижчого рівня нараховує суддівську винагороду суддям у 2024 році на основі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2024 року у розмірі 2102 гривні, тобто в межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією і законами України. Положення статті 7 Закону №3460-ІХ, яким визначено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2024 року у розмірі 2102 гривні, є чинними і не конституційним не визнавався та не скасовувався, а тому підлягає виконанню. Положеннями частини другої статті 4 Бюджетного кодексу України визначено, що виключно Законом про Державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету України.

Відповідач-2 відзиву на позов не надав.

Суд розглянув справу в порядку письмового провадження без виклику сторін 13.08.2024.

Дослідив матеріали справи, вислухав представників сторін, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 17.07.2020 працює на посаді судді Березнегуватського районного суду Миколаївській області.

12.12.2022 рішенням голови Верховного Суду, ОСОБА_1 відряджений до Центрального районного суду м. Миколаєва, де в теперішній час перебуває у штаті, здійснює правосуддя та отримує суддівську винагороду.

В травні 2024 р. ОСОБА_1 отримав суддівську винагороду в розмірі 85276,22 гривень.

При цьому, посадовий оклад позивача складає 69366 гривень, який обраховано за формулою 2102*30*1,1=69366.

У цій формулі, 2102 гривень це розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, передбачений ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», 30 розмір посадового окладу судді місцевого суду, відповідно до п.1 ч.3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а 1,1 регіональний коефіцієнт передбачений п.1 ч.4 ст.135 Закону.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про прожитковий мінімум» передбачено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Таким чином, результат розрахунку суддівської винагороди, у будь-якому випадку, залежить від цифрового значення основної операнди у формулі, яка міститься у Законі України про Державний бюджет на відповідній рік.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня - 3028 гривень, а також прожитковий мінімум працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні.

Відповідно до п.п.3, 4 ст.85 Конституції України, прийняття законів, зокрема Державного бюджету України є виключним повноваженням Верховної Ради України.

За таких обставин, визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який в свою чергу буде другим множником у формулі розрахунку суддівської винагороди, є виключним повноваженням Верховної Ради України.

Суд звертає увагу на ту обставину, що відповідно до ст.130 Конституції України, розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. Стаття 135 Закону про судоустрій, відсилає до закону про державний бюджет. Державний бюджет приймається виключено законом Верховною Радою.

Тобто, Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» чітко та однозначно визначено, що розмір винагороди судді визначається Верховною Радою шляхом прийняття законів про судоустрій та про державні бюджети на кожний рік.

В Законі України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», Верховна Рада, чітко визначила, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні.

Зазначена норма є прямою, чіткою, зрозумілою, такою, яка не містить плутанини чи будь-якої двозначності, більш того, законодавець її відтворював чотири роки поспіль у 2021, 2022, 2023 та 2024 роках. Зазначене вказує на те, що диференціація прожиткового мінімуму для окремих випадків, зокрема для визнання базового посадового окладу судді була не випадковістю, помилкою чи неузгодженістю законодавця, а його усвідомленим вибором.

Закон України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» в частині визначення прожиткового мінімуму для визначення базового розміру посадового окладу судді у 2024 роках, Конституційним Судом України неконституційним не визнавався.

При цьому, ст.4 Закону України «Про прожитковий мінімум», також надає право законодавцю передбачати різні прожиткового мінімуму для основних соціальних і демографічних груп населення.

Тобто, повноваження на встановлення різних розмирів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, різним групам населення, передбачені ст.4 цього Закону.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Питання визначення розміру суддівської винагороди, є питанням виключно законодавця.

Оскільки, зазначена норма не визнана неконституційною, суд повинен її застосовувати, та не може обирати самостійно з Законів України про Державний бюджет України на відповідні роки, будь які інші цифрі, більш сприятливі для позивача.

У будь-якому випадку, суд не вбачає жодної протиправності в діях відповідача, оскільки обрання ним саме цього розміру прожиткового мінімуму (2102 гривень), є не свавільними діями, а виконання прямої вказівки Закону (який не був визнаний неконституційним).

Відповідач не мав права ігнорувати прями приписи Закону, та перебирати у Законах України про Державний бюджет всі передбачені ним розміри прожиткового мінімуму, та обирати якійсь з них для обрахунку суддівської винагороди. Оскільки, законодавець чітко визначився про розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102 гривні, то враховуючи відсильну норму ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», саме цей розмір відповідачі і повинні були застосовувати, під час визначення суддівської винагороди позивача за травень 2024 року.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В іншому випадку, виходило б, що органи державної влади мають дискрецію на виконання прямих та чітких вимог Закону, тобто право на власний розсуд не виконувати вимоги законів, самостійно вирішуючи питання про їх неконституційність та неможливість застосування. Вочевидь, що з таким підходом погодитися неможливо, а тому аргументи позивача про можливість обрахунку відповідачами його посадового окладу з іншого розміру, ніж прямо визначеного Законом є непереконливими.

Більш того, для запобігання таким фактам, в Кримінальному кодексі України передбачено ст.210, яка встановлює кримінальну відповідальність за здійснення видатків бюджету без встановлених бюджетних призначень або з їх перевищенням всупереч Бюджетному кодексу України чи закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Жодної протиправності у цьому випадку в діях відповідачів суд не вбачає, оскільки вони під час нарахування суддівської винагороди позивачу та іншим суддям, виконували пряму та чітку вимогу Закону.

На переконання суду, усунути спірність питання про застосування до обрахунку посадового окладу судді розрахункової величини 2102 гривень, передбаченої Закон України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» можливо лише в порядку конституційного судочинства. У разі визнання Конституційним Судом України неконституційною норми Закону про застосування розрахункової величини 2102 гривень, у зацікавлених осіб, виникає право на звернення з позовом до Держави в порядку цивільного судочинства в порядку передбаченому ст.1175 Цивільного кодексу України. Зазначений спосіб захисту прав позивача є належним та повністю відповідає законодавству.

А за відсутності рішення КСУ щодо визнання неконституційним цього положення Закону, дії принцип презумпції конституційності та законності нормативно-правових актів.

З врахуванням викладеного, оскільки, позивач протягом травня 2024 року, отримував суддівську винагороду у розмірі визначеному законодавцем у Законах про судоустрій та державний бюджет, як це і передбачено Конституцією, права його жодним чином не порушенні та немає ніяких підстав для задоволення позовних вимог.

В задоволення позову відмовити повністю.

Судові витрати відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246, 263 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (вул. Фалєєвська, 14,м. Миколаїв,545) Державна судова адміністрація України (вул. Липська, 18/5,м. Київ,015) відмовити повністю.

2. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Біоносенко

Рішення складено в повному обсязі 13.08.2024