Справа № 160/34090/23
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кадникової Г.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі Комісії з розгляду питань, пов?язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить:
?- визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України, оформлене п.2 протоколу №29/с від 17.10.2023 року комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов?язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (далі - відповідач);
??- зобов?язати відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв?язку із встановленням інвалідності ІІ групи внаслідок захворювання, поранення (травма, контузія, каліцтво), пов?язаного з виконанням обов?язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме: 06.04.2022 відповідно до ст. 163 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що відповідачем протиправно відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги з підстав проведення повторного огляду позивача, під час якого встановлено вищу групу інвалідності, більш ніж через два роки після первинного огляду. Позивач вказує на порушення його прав на соціальний захист та отримання належної грошової допомоги у зв`язку із встановлення інвалідності II групи, внаслідок захворювання, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Ухвалою суду від 05.01.2024р. позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого заперечує проти заявлених позовних вимог, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі зазначає, що позивачу вперше встановлена інвалідність (довідка МСЕК серія АВ №0215801) від 02.02.2018 та під час повторного огляду визнано особою з інвалідністю ІІ групи (довідка МСЕК серія 12ААВ №154392) від 19.01.2022. Таким чином зміна групи інвалідності позивача відбулась понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності. Проте, заявник не звертався із заявою про реалізацію свого права після 06.04.2022, тобто після винесення рішення Конституційним Судом України та визнання неконституційними положень пункту 4 статті 16-3 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Крім того, зазначає, що відповідно до частини 8 статті 16-3 Закону №2011 особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права. Законодавцем встановлено преклюзивний (присічний) трирічний строк на звернення до уповноваженого органу для осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, тобто строк, з яким пов`язане існування (виникнення або припинення) права і закінчення якого тягне за собою втрату такого права. Встановлення законодавцем обмеженого строку є однією з умов дисциплінування фізичних осіб як учасників публічно-правових відносин при реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги.
Вивчивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи, суд виходить з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 19 червня 2018 року за результатами огляду медико-соціальної експертної комісії позивачу встановлена III група інвалідності з 02.02.2018 р., що підтверджується випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ №0215801.
30.08.2018 позивач звернувся до Дніпропетровського обласного комісаріату із заявою та документами щодо отримня однаразової грошової допомоги, проте останнім відмовлено у виплаті, оскільки відсутній документ, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навчимного спричинення собі тілесного ушкодження.
Не погодившись з висновком, позивач звернувся з позовом до суду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.04.2019 р. у справі №160/2561/19 визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не подання у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновку щодо виплати ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» та зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 прийняти заяву про отримання одноразової грошової допомоги, підготувати та подати висновок (за формою Додаток 13 Наказу № 530) та документи до нього розпорядникові бюджетних коштів Міністерству оборони України щодо можливості виплати ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» та Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджені постановою Кабінету Міністрів України 25.12.2013 року №975 та наказом Міністерства оборони України №530 від 14.08.2014 року.

На підставі рішення суду ІНФОРМАЦІЯ_2 направив документи позивача Міністерству оборони України, однак згідно із Протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 09.08.2019 р. №105 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки заявником не подано документ, що свідчить про причини та обставини поранення (травми, каліцтва), який передбачено пунктом 11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги..., затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013р. Висновок спеціаліста з питань судово-медичної експертизи від 18.11.2016р. №190і, який складено зі слів заявника, та висновок Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 01.02.2017р. №361, які подано разом з іншими документами, не є документами, що свідчать про обставини поранення (травми, каліцтва). Висновок про причинний зв`язок травми, поранення, контузії складається на підставі документів, передбачених пунктами 21.7 та 21.8 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року №402, які не подано на розгляд комісії.

23.09.2021 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою та документами, в якій просив виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням III групи інвалідності, яке пов`язане із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ №154392 від 14.03.2022 р. позивачу була встановлена II група інвалідності з 19.01.2022р.

У зв`язку із чим ОСОБА_1 видано посвідчення від 17.03.2022 р. серії НОМЕР_1 , що він є особою з інвалідністю II групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни.

04.04.2022 року позивач звернувся до Міністерства оборони України через ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою, в якій просив виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням II групи інвалідності, яке пов`язане із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

Відповідно до Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 21.07.2022р. №146 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки заявником не подано документ, що свідчить про причини та обставини поранення (травми, каліцтва), який передбачено пунктом 11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги., затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013р. №975. Висновок спеціаліста з питань судово-медичної експертизи від 18.11.2016 № 190і, який складено зі слів заявника, та висновок Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 0102.2017 № 361, які подано разом з іншими документами, не є документами, що свідчать про обставини поранення (травми, каліцтва). Висновок про причинний зв`язок травми, поранення, контузії складається на підставі документів, передбачених пунктами 21.7 та 21.8 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року №402, які не подано на розгляд комісії.

Крім того, у вказаному Протоколі засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 21.07.2022р. №146 зазначено, що згідно з пунктом 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється. Зміна групи інвалідності у заявника відбулася понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності.

Не погоджуючись із зазначеним позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду та рішенням суду від 13.04.2023р. у справі №160/17640/22, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.06.2023 року, визнано протиправним та скасувано рішення Міністерства оборони України, оформлене п.5 протоколу від 21.07.2022 р. №146 комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги та зобов`язано Міністерство оборони України в особі Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення йому одноразової грошової допомоги від 04.04.2022р.

На виконання рішення суду відповідач розглянув заяву ОСОБА_1 від 04.04.2022р. та згідно витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов?язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №29/с від 17.10.2023 відмовлено в призначені та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв?язку із пропуском дворічного терміну після первинного встановлення інвалідності. Крім того, зазначено, що висновок спеціаліста з питань судово-медичних експертиз від 18.11.2016 №190і, який складено зі слів заявника, та висновок Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 01.02.2017 року №361 - не є документами, що свідчать про обставини поранення (травми, каліцтва). Надані ОСОБА_1 довідки від 03.04.2013р. №6/3/1-386 та від 07.08.2020р. №6/3/0-235(1), №6/3/0-235(2), №6/3/0-235(3) містять інформацію про його захворювання, проте в них немає інформації щодо причини та обставин його поранення (травми, каліцтва). Також, заявник не звернався із заявою про реалізацію свого права після 06.04.2022 року, тобто після винесення рішення Конституційного Суду України та визнання неконстуціаційними положеннь пункту 4 статті 163 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`та втрати ним чинності.

Вважаючи протиправною відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності II групи внаслідок захворювання, поранення (травма, контузія, каліцтво), пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ, в редакції, чинній на час звернення позивача за отриманням допомоги) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Пунктом 4 частини 2 статті 16 Закону №2011-XII передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Пунктом «б» частини 1 статті 16-2 Закону №2011-XII передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи.

Частиною 9 статті 16-3 Закону №2011-XII встановлено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

На день встановлення ІІ групи інвалідності позивачу (19.01.2022 р.) діяв Порядок №975, а тому саме його належить застосовувати у спірних правовідносинах.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 17.08.2021 р. у справі №484/295/17.

Таким чином, механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві визначає Порядок №975 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 8 Порядку №975 якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Відмова відповідача у виплаті позивачу грошової допомоги згідно заяви від 04.04.2023 р. обґрунтована, зокрема, посиланням на пункт 8 Порядку №975.

Суд звертає увагу, матеріалами справи встановлено та не заперечується відповідачем, що позивач взагалі не отримував виплат при встановленні інвалідності.

Доказів протилежного (виплати) відповідачем не надано.

Крім того, з цього приводу, судом у рішенні від 13.04.2023р. по справі №160/17640/22 зазначено, що за змістом вказаної норми, особа, яка мала певну групу інвалідності та отримала у зв`язку з цим одноразову грошову допомогу, у розмірі, що відповідає цій групі інвалідності, може мати право на отримання на виплату допомоги у ще більшому розмірі, з урахуванням раніше виплаченої суми, якщо після первинного встановлення інвалідності цій особі буде встановлено вищу групу інвалідності.

Така виплата, з урахуванням раніше виплаченої суми, можлива лише, якщо повторне встановлення інвалідності вищої групи відбулось не пізніше, ніж протягом двох років з часу первинного встановлення інвалідності.

Вказаною нормою передбачені обмежувальні умови лише для тих випадків, коли після первинного встановлення інвалідності особа отримала відповідну суму допомоги та набула право на виплату з урахуванням вже отриманої суми.

У вказаному рішенні суду встановлено, що позивач не отримав грошову допомогу у зв`язку з первинним встановленням інвалідності, а тому до спірних правовідносин не застосовуються обмежувальні умови передбачені пунктом 8 Порядку №975.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду, в тому числі, в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Згідно із статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Як визначено статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі Закон №1402-VIII) суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 13 Закону №1402-VIII розкриває суть такої конституційної засади судочинства як обов`язковість судових рішень, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування.

Суд бере до уваги, що посилання відповідача на пропуск позивачем строку понад дворічний термін є безпідставним, оскільки матеріалами справи підтверджено тривалі судові оскарження (адміністративні справи) з предмету спорів саме щодо інвалідності та пов`язаних з нею виплат.

З цих же підстав, трирічний строк, на який посилається відповідач у своєму відзиві, не може бути застосований з огляду на тривалу процедуру судових оскаржень позивачем дій та рішень суб`єкта владних повноважень органів Міністерства оборони України, та його перебіг починається з набрання законної сили рішенням від 13.04.2023 у справі №160/17640/22. А саме:15.06.2023.

Стосовно посилання відповідача, що висновок спеціаліста з питань судово-медичних експертиз від 18.11.2016 №190і, який складено зі слів заявника, та висновок Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 01.02.2017 року №361 - не є документами, що свідчать про обставини поранення (травми, каліцтва) та надані ОСОБА_2 довідки від 03.04.2013р. №6/3/1-386 та від 07.08.2020р. №6/3/0-235(1), №6/3/0-235(2), №6/3/0-235(3) містять інформацію про його захворювання, проте в них немає інформації щодо причини та обставин його поранення (травми, каліцтва), суд також враховує, що у рішенні суду від 13.04.2023р. по справі №160/17640/22 зазначено, що вказані архівні довідки, зокрема, містять інформацію, що даних про алкогольне чи наркотичне сп`яніння ОСОБА_1 в історії хвороби немає.

При цьому, відповідач при повторному розгляді заяви позивача від 04.01.2022 лише зазначив, що висновок спеціаліста з питань судово-медичних експертиз та висновок ЦВЛК не є документами, що свідчать про обставини поранення (травми, каліцтва). Тобто відповідач повторно обмежився лише оцінкою висновкам та не врахував, як документи, які достовірно свідчать про причини та обставини поранення.

Верховний Суд у постанові від 27.07.2022 року (справа №620/3562/18) з огляду на відсутність у абзаці 6 п. 11 Порядку №975 вказівки про якийсь конкретний документ (військово-облікові документи, медична довідка, акт розслідування, архівна довідка, виписка з історії хвороби, тощо), який свідчить про причини та обставини поранення говорить про те, що в кожному конкретному випадку це можуть бути різні документи, які достовірно свідчать про причини та обставини поранення.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За викладених обставин суд приходить до висновку про визнання протиправним та скасування рішення Міністерства оборони України, оформлене п.2 протоколу №29/с від 17.10.2023 року комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов?язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум.

Щодо вимоги позивача про зобов?язання відповідача призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв?язку із встановленням інвалідності ІІ групи внаслідок захворювання, поранення (травма, контузія, каліцтво), пов?язаного з виконанням обов?язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме: 06.04.2022 відповідно до ст. 163 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд виходить з наступного.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована, зокрема, у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі №569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справі № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а, від 12 квітня 2018 року справі № 826/8803/15, від 21 червня 2018 року у справі №274/1717/17, від 14 серпня 2018 року у справі №820/5134/17, від 17 жовтня 2019 року у справі №826/521/16, від 30 березня 2021 року у справі №400/1825/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20 та від 27 вересня 2021 року у справі №380/8727/20, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 04 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 23 грудня 2021 року у справі №480/4737/19 та від 13 жовтня 2022 року у справі №380/13558/21.

Згідно правової позиції, що міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі № 806/965/17 та від 27 вересня 2021 року у справі №380/8727/20, відповідно до якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

У випадку коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Аналіз положень КАС України також дає підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

Суд враховує також положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, між іншим, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою, і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, які може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Важливо наголосити, що низка рішень ЄСПЛ дійсно містить, розвиває та удосконалює підхід до обґрунтованості (мотивованості) судових рішень.

ЄСПЛ наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення (рішення у справі «Якущенко проти України», заява № 57706/10, пункт 28). До того ж, принцип належного здійснення правосуддя також передбачає, що судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони ґрунтуються (рішення у справах «Garcнa Ruiz v. Spain» [GC] (заява №30544/96, пункт 26), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23), «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58), «Бендерський проти України» (заява N 22750/02, пункт 42)).

Також у пункті 71 рішення у справі «Peleki v. Greece» (заява № 69291/12) ЄСПЛ нагадав, що рішення суду може бути визначене як «довільне» з точки зору порушення справедливого судового розгляду лише в тому випадку, якщо воно позбавлене мотивувань або якщо зазначені ним мотиви ґрунтуються на порушенні закону, допущеного національним судом, що призводить до «заперечення справедливості» (рішення у справі «Moreira Ferreira v. Portugal» (no 2), заява № 19867/12, пункт 85). З цього також випливає, що зобов`язання судових органів мотивувати свої рішення передбачає, що сторона судового розгляду може очікувати конкретної та чіткої відповіді на аргументи, що є визначальними для результату судового провадження.

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто вмотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка ухвалює рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвишу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом?якшують або скасовують відповідальність особи.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п?ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні "Великода проти України" від 03.06.2014 зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

При обранні способу відновлення мого порушеного права необхідно виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосередне поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась судовим захистом без необхідності додаткових її звернень ат виконання будь-яких інших умов для цього.

Таким чином, у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання відповідним заявником усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.

Суд зазначив, що такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 23 грудня 2021 року у справі №480/4737/19 та від 8 лютого 2022 року №160/6762/21, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Суб`єкт владних повноважень (відповідач по справі) використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за результатом рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.04.2023 по справі №160/17640/22 під час його виконання. За наслідком виконання результат для позивача не настав.

Таким чином, відповідач у межах цієї справи протиправно надав позивачу формальну відмову, а тому, враховуючи те, що позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення одноразової грошової допомоги та всіма документами, передбаченими законодавством України, суд обираючи ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, вважає зп необхідне зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв?язку із встановленням інвалідності ІІ групи внаслідок захворювання, поранення (травма, контузія, каліцтво), пов?язаного з виконанням обов?язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме: 06.04.2022 відповідно до ст. 163 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень, не доведено суду правомірність та законність своїх дій всупереч вимогам ч.2 ст.77 КАС України.

Згідно із ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд дійшов висновку із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір» судові витрати, відповідно до ст. 139 КАС України, не стягуються.

Керуючись ст.ст. 9, 90, 72-78, 139, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі Комісії з розгляду питань, пов??язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України, оформлене п.2 протоколу №29/с від 17.10.2023 року комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов??язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум.

Зобов`язати Міністерство оборони України в особі Комісії з розгляду питань, пов?язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв?язку із встановленням інвалідності ІІ групи внаслідок захворювання, поранення (травма, контузія, каліцтво), пов?язаного з виконанням обов?язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме: 06.04.2022 відповідно до ст. 163 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В.Кадникова