Справа № 233/496/24
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року справа №233/496/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 червня 2024 року у справі № 233/496/24 (головуючий суддя І інстанції - Малінов О.С., складене у повному обсязі 03 червня 2024 року у м. Костянтинівка Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до інспектора роти 1 взводу 1 УПП в Полтавській області Товма Олександра Володимировича Департаменту патрульної поліції, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 до інспектора роти 1 взводу 1 УПП в Полтавській області Товма Олександра Володимировича, Департаменту патрульної поліції про

визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення серія БАД №496342 від 14.01.2024, якою ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень;

закриття провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП на підставі ч. 1 статті 247 КУпАП.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 червня 2024 року відмовлено у задоволені позовних вимог.

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати постанову Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 червня 2024 року у справі № 233/496/24 та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначив, що дорожні знаки на місцевості демонтовані, судом першої інстанції не взято це до уваги.

Зазначає, що відповідачем порушено його права при розгляді справи про адміністративне правопорушення (право на правову допомогу адвоката)

Вважає, що судом першої інстанції не надано оцінки налаштуванням вимірювального пристрою, неможливості його використання.

Вважає, що запис не є доказом скоєння правопорушення.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

14 січня 2024 року інспектором роти 1 взводу 1 УПП в Полтавській області Товма О.В. на виконання своїх владних повноважень, винесена постанова БАД № 496342 по справі про адміністративне правопорушення, за якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 340 грн.

Як вбачається зі спірної постанови, ОСОБА_1 14.01.2024, керуючи транспортним засобом марки Volkswagen Jetta, д.н.з. НОМЕР_1 , в м. Решетилівка, Полтавської області, 306 км автодороги Київ-Харків-Довжанський, рухався зі швидкістю 81 км/год, при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості руху в межах населеного пункту на 31 км/год, чим порушив п. 12.4 ПДР України.

Спірним питанням у справі є правомірність прийняття спірної постанови та накладення на позивача адміністративного штрафу.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено правомірність прийнятої спірної постанови, надано докази порушення швидкісного руху саме в населеному пункті.

Суд апеляційної інстанції погоджує висновки суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про:дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення;транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак);технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався);розмір штрафу та порядок його сплати;правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження;відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Як вбачається з постанови про накладення адміністративного стягнення, в ній вказані: найменування органу (посадова особа), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; суть адміністративного правопорушення, опис обставин: дату, місце і час вчинення адміністративного правопорушення, встановлених при розгляді справи, зокрема, порушення п. 12.4 ПДР; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення (ч. 1 ст. 122 КУпАП); прийняте по справі рішення - застосування адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

Спірна постанова повністю відповідає нормам, встановленим ст. 283 КУпАП.

В пункті 1.3 Правил дорожнього руху зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

У відповідності до п. 12.4 ПДР України у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Згідно вимог пп. «б» п.12.9 Правил дорожнього руху України, водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6, 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, виходив з того, що відповідачем доведено скоєння позивачем адміністративного правопорушення.

Відповідно до підпункту 9 частини 1 статті 31 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580), поліція може застосовувати такі превентивні заходи як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису .

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 40 Закону №580, поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Частиною 1 статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 75, 76 КАС України достовірними та достатніми є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. За таких обставин, відповідачі у справі зобов`язані довести правомірність свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, та, зокрема, довести факт вчинення позивачем порушення ПДР відповідними доказами.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що запис відеофіксації вчиненого позивачем адміністративного правопорушення є належним та допустимим доказом з огляду на вимоги Кодексу адміністративного судочинства України.

Оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності містить інформацію про фіксацію порушення - п. 7 «До постанови додаються», та підписи у п. 8 «Права за статтею 268 КУпАП та строк оскарження за статтею 289 КУпАП мені роз`яснено», п. 9 «Копію постанови мною отримано. Підпис особи, притягнутої до адміністративної відповідальності, запис про відмову від підпису або отримання копії постанови».

Відповідачем надано до суду відеозапис із нагрудної бодікамери 469157, фото з TruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС008425), де зафіксовано транспортний засіб Volkswagen Jetta, д.н.з. НОМЕР_1 , 14.01.2024 в м. Решетилівка, Полтавської області, 306 км автодороги Київ-Харків-Довжанський.

Аналізуючи зазначені докази, на думку суду, є всі підстави вважати, що автомобіль позивача здійснив рух в зоні дії знаків 5.76 «Автоматична відеофіксація порушень Правил дорожнього руху» та 5.493.3 «Початок населеного пункту», не виконавши таким чином його вимоги.

Із даних фрагментів відеозапису вбачається, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення інспектор представився водієві, назвав суть правопорушення, також роз`яснено права передбачені ч.1ст.268 КУпАП, після чого вимкнено камеру відеореєстратора.

Стосовно правових підстав застосування лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 має свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/29490 чинне до 21 листопада 2024 року

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги, що використання приладу TruCam в ручному режимі суперечить вимогам законодавства, де зазначено, що фіксація швидкості руху автомобілів повинна здійснюватись лише в автоматичному режимі, оскільки лазерний вимірювач відноситься саме до ручних вимірювачів, конструктивно створений для утримання в руках під час вимірювань.

При цьому, саме вимірювання прилад здійснює автоматично.

За таких обставин та враховуючи наявні у справі докази у тому числі встановлення правомірності використання засобу лазерної вимірювальної техніки, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач під час винесення оскаржуваної постанови діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, тому відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови, а відтак позиція суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог є правомірною.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 250, 271, 272, 286, 308, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 червня 2024 року - залишити без задоволення.

Постанову Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 червня 2024 року у справі № 233/496/24- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 12 серпня 2024 року.

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв

І.Д.Компанієць