Справа № 260/3466/24
Суддя: Гебеш С.А.
Дата ухвалення: 2024-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

13 серпня 2024 року м. Ужгород№ 260/3466/24
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гебеш С.А., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про припинення дискримінації за віком, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області про припинення дискримінації за віком, а саме:

1. на підставі Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" (Відомості Верховної Ради), 2013, №32, ст. 412) стаття 1 та Конституції України визнати дії Пенсійного Фонду України по відношенню до мене дискримінацією за віком.

2. на підставі Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" (Відомості Верховної Ради), 2013, №32, ст. 412) стаття 2 та стаття 6 та Конституції України зобов`язати Пенсійний фонд України припинити дискримінаційні дії по відношенню до мене.

3. судове засідання прошу проводити без моєї присутності.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що існуючий порядок нарахування пенсійних виплат привів до того, що колега по роботі, який працює з ним на протязі 19,5 років на такій же посаді одержує на протязі цього часу приблизно таку ж зарплату , але молодший на 9 років при виході на пенсію одержав пенсійні виплати на 45% більші. А це згідно Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" статті 1 є невиправдане порушення рівності в користуванні правами і при цьому виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами, тобто дискримінація за віком.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22.05.2024 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

11.06.2024 року відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову. Заперечуючи проти позову відповідач вказує на те, що необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками в аналогічній ситуації. Позовна заява крім формального посилання на порушення принципу недискримінації не містить жодних критеріїв чи характеристик, які б дозволили оцінити обґрунтованість чи помилковість доводів позивача стосовно наявності по відношенню до нього дискримінації.

Частиною 5 ст. 262 КАС України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З огляду на викладене вище та відсутність клопотань сторін про розгляду справи у судовому засіданні, справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

09.01.2024 року позивач направив скаргу представнику Уповноваженого з прав людини у ВРУ на дискримінацію за віком, яку проводить Пенсійний Фонд по відношенню до нього, працюючого пенсіонера.

У відповідь на вказану скаргу позивач отримав відповідь від 18.03.2024 року, із змісту якої зокрема вбачається, що не наведено аргументів, що можуть безпосередньо свідчити про непропорційно негативний вплив у пенсійному забезпеченні. також зазначено про те, що особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація має право звернутися із скаргою до державних органів чи до суду в порядку визначеному законом.

28.01.2024 року позивач також направив звернення до Пенсійного Фонду України з вимогою дати конкретну відповідь на факт наявності дискримінації за віковою ознакою по відношенню до нього.

Листом Пенсійного Фонду України (далі - ПФУ) від 12.02.2024 року позивача повідомлено про те, що він отримує пенсію за віком, розмір якої обчислено відповідно до вимог Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". За даними документами та даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування страховий стаж становить 44 роки 4 місяці. Заробітну плату визначено за період з 01.01.1986 року по 31.12.1990 рік та за всі періоди страхового стажу з 01.09.2001 року по 31.12.2013 року (коефіцієнт заробітної плати - 1,66020) з урахуванням показника середньої заробітної плати за три календарні роки (2014-2016) - 3764,40 грн, збільшеного на 1,17, 1,11, 1,14, 1,197 відповідно до Постанов КМУ. До пенсії встановлено доплату за 9 років стажу понад стаж 35 років, надбавку відповідно до Закону України "Про безпеку та якість донорської крові та компонентів крові" та з 01.01.2024 року щомісячну компенсаційну виплату в розмірі 300,00 грн як особі, якій виповнилося 70 років.

Позивач вказує на те, що отримана відповідь ПФУ містить пояснення про порядок нарахування пенсії, але жодним чином не згадується про дискримінацію, немає ні підтвердження ні заперечення, а тому звернувся до суду за захистом свого порушеного, на його думку, правка.

Вирішуючи спірні правовідносини по суті, суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 24 Конституції України не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 06.09.2012 № 5207-VI "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" (далі - Закон № 5207) дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Згідно статті 5 Закону № 5207 формами дискримінації є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск.

Пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до ст. 24 Конституції України, Закону № 5207, статей 2, 7 Загальної декларації прав людини, статей 2, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 14, ст.1 Протоколу № 12 до Конвенції) необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками в аналогічній ситуації.

Аналізуючи наведені норми, підлягають з`ясуванню наступні критерії наявності/відсутності дискримінації: за якою саме ознакою Позивач зазнає обмежень; з якою особою чи групою осіб порівнює себе Позивач; що на думку Позивача є аналогічною (схожою) ситуацією.

Як вбачається із змісту позовної заяви, така не містить жодних критеріїв чи характеристик, які б дозволили оцінити обґрунтованість, достатність чи помилковість доводів Позивача стосовно наявності по відношенню до нього дискримінації.

У рішеннях Європейського суду з прав людини зазначено, що виключно розрізнення, яке базується на персональній ознаці, за якою особа чи групи осіб відрізняються один від одного, можна характеризувати як дискримінацію (рішення у справах "Карсон та інші проти Сполученого Королівства", "Кьєльдсен, Буск Мадсен і Педерсен проти Данії"). Суд деталізує вимоги до природи ознак, за якими забороняється дискримінація, та встановлює, що категорія «інші ознаки» поширюється винятково на такі ознаки, які за своєї природою є достатньо подібними до ознак, які вже перелічені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто відносяться до визначального для ідентичності особи вибору або є невід`ємними, вродженими та незмінними характеристиками (рішення у справі "Петерка проти Чеської Республіки").

Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 29 травня 2018 року в справі № 800/191/17 зазначено, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, з метою з`ясування обставин існування дискримінації у конкретній ситуації застосовується триступеневий тест: по-перше, виявлення двох категорій осіб, які є порівнюваними та відмінними, оскільки відповідно до Конвенції, дискримінація передбачає належність людини до певної групи; по-друге, встановлення, чи дійсно члени цих двох груп оцінюються по-різному; і, по-третє, якщо так, то чи для цього є об`єктивні, обґрунтовані підстави.

Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою (постанова Верховного Суду від 31.07.2018 у справі №127/4952/17).

Принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян в Україні визначені Основами законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14.01.1998 № 16/98-ВР, які регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Так, Закон України від 09.07.2023 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону № 1058 виключно цим Законом визначаються принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком та порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Умови призначення пенсії та формула розрахунку пенсійних виплат, наведені, зокрема, у ст.ст. 26, 27 Закону № 1058 і застосовуються до всіх хто набув право на призначення пенсії за віком. Розмір пенсії кожного пенсіонера, обчислений відповідно до Закону № 1058, визначається індивідуально з урахуванням набутого особою страхового стажу та отриманого ним заробітку. Розмір підвищення пенсії кожної пенсіонера в результаті проведених перерахунків залежить від особистих показників, а саме, коефіцієнтів заробітку, страхового стажу та року звернення за призначенням пенсії.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону №5207-VI не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Позивач отримує пенсію за віком, розмір якої обчислено відповідно до Закону № 1058. Будь-яких обґрунтувань щодо невірного (неправильного) застосування положень законодавства при визначенні розміру пенсії.

Суд вказує на те, що порушення принципу рівності може бути встановлено у випадку наявності достатніх фактичних даних, які прямо вказують, що є конкретні несприятливі наслідки, які створює для захищеної групи/особи нейтральне, на перший погляд, правило, критерій чи практика.

Разом з тим, в позовній заяві не наведено аргументів, що можуть безпосередньо свідчити про непропорційно негативний вплив у пенсійного забезпеченні для позивача.

Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення

Керуючись ст.ст. 5, 19, 77, 78, 139, 243, 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Пенсійного Фонду України про припинення дискримінації за віком - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяС.А. Гебеш