Справа № 331/2796/24
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2024-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 серпня 2024 року м. Дніпросправа № 331/2796/24
Суддя І інстанції Жукова О.В.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Шальєвої В.А., Сафронової С.В.,

за участю секретаря судового засідання Дивнич Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 05 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Олександрівського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області , Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся із зазначеним позовом до суду в якому просив визнати протиправним та таким, що не підлягає виконанню, та скасувати Рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 10.08.2023, яке винесене Заступником начальника Олександрівського відділу у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області Савулій О.Г. і затверджене начальником Олександрівського відділу у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області Юр`євою Т.С., яким примусово повернуто до країни походження або третьої країни громадянина Вірменії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 08.09.2023.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що не згоден з оскарженим рішенням, оскільки його неможливо виконати в період воєнного стану з об`єктивних і поважних причин, при цьому зазначає, що намагався виїхати за межі України, але був вимушений повернутися через те, що інші держави відмовили йому у в`їзді на їх територію. Вказує, що ним були вжиті усі можливі та доступні дії, спрямовані на добровільне виконання рішення.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 05 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов в повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, оскільки у вказана справа розглядалася в порядку господарського судочинства, де позивач звертався щодо спору про право господарське (цивільне), що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Також вказує, що головуючий ні до судового засідання, ні під час судового засідання всупереч вимогам ст. 203 ЦПК України не з`ясував обізнаність позивача з його правами та обов`язками та не з`ясував необхідності їх роз`яснення.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач підтримав вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, представники відповідачів просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, а також правильність застосування судом норм матеріального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 10.08.2023 працівниками Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області був виявлений та запрошений до Олександрівського відділу у м. Запоріжжі УДМС у Запорізькій області громадянина Республіки Вірменія ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , для встановлення законності перебування на території України, який 17.12.2022 року ухиляється від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, та мешкає на території України без документів на право проживання в України,

Вказані обставини зафіксовані у протоколі про адміністративне правопорушення серії ПР МЗМ №002545 від 04.04.2023 (а.с. 12-13).

Постановою про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЗП 002594 від 10.08.2023 на позивача накладено адміністративне стягнення за ч.1 ст. 203 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 1700,00 грн.

10.08.2023, Заступником начальника Олександрівського відділу у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області Савулій О.Г. було прийняте рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яке затверджене начальником Олександрівського відділу у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області ОСОБА_3 , яким примусово повернуто до країни походження або третьої країни громадянина Вірменії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 08.09.2023.

Вказаним рішенням встановлено, що під час здійснення перевірки законності перебування було встановлено, що 18.09.2022 року ОСОБА_1 прибув на територію України через КПП «Шегіні» по національному паспорту НОМЕР_1 від 08.11.2021, строк дії до 08.11.2031, у приватних справах. На теперішній час іноземець перебуває з порушенням міграційного законодавства, а саме з 17.12.2022 року ухиляється від виїзду з території України до країни походження або третьої країни після закінчення встановленого терміну перебування.

Нормою пункту 1 Наказу МВС України від 20.07.2015 № 884 «Про затвердження Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду» (далі - Наказ № 884) передбачено, що громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ № 150 від 15.02.2012 громадянин Республіки Вірменія ОСОБА_1 вичерпав свій 90 денний строк перебування в Україні, своєчасно не надав документи для продовження терміну перебування в Україні та не виїхав поза її межі.

Громадянин Вірменії ОСОБА_1 не має жодних з обставин, на підставі яких, відповідного ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців або осіб без громадянства» він не може бути повернутий за межі України.

З пояснень позивача та з матеріалів справи вбачається, що на виконання про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства позивачем придбано проїзний документ на автобус №56280 від Львова до Відня, дата відправлення 06.09.2023 о 16:00 від Залізничного вокзалу у м. Львів (прибуття у Відень - 07.09.2023 об 11:00 годин).

При посадці у автобус водій, дізнавшись про відсутність в позивача Шенгенської візи, відмовив йому в проїзді до Відня. Свою відмову мотивував тим, що при перетині державного кордону на нього накладуть штраф за те, що він перевозить пасажира без Шенгенської візи на в`їзд у Євросоюз.

Цього ж дня, Позивач намагався виїхати за межі України на автобусі 2362 Київ -Варшава, час відправлення 06.09.2023 о 18:00 від Залізничного вокзалу у м.Львів (прибуття до Варшави - 07.09.2023 о 05:00 годин). Але, у в`їзді на територію Польщі Позивачу було відмовлено.

Після цього, Позивач придбав залізничний квиток на потяг від станції «Мукачево» до станції «Кошице» і потягом вирушив до «Кошице» (Словакія). При перетині державного кордону України у пункті пропуску «Чоп» в закордонному паспорті Позивача прикордонною службою України поставлено штамп на підтвердження виїзду07.09.2023 за межі України.

Але, 07.09.2023 при в`їзді до Словацької Республіки поліція відмовила Позивачу у в`їзді через відсутність Шенгенської візи, тому Позивач вимушений був повернутися в Україну. 08.09.2023 у пункті пропуску «Чоп» у закордонному паспорті Позивача прикордонною службою України скасовано штамп від 07.09.2023 про виїзд за межі України.

26 жовтня 2023 року позивач відвідав Посольство Італії в Україні, що розташоване в м. Києві з приводу отримання Шенгенської візи, але отримав відповідь, що у зв`язку з воєнним станом візовий відділ було спрощено (ліквідовано) і Шенгенські візи не видаються, рекомендовано звернутися до посольства Чехії.

У листопаді 2023 року звернувся до консульських відділів Посольства Словацької Республіки та Посольства Чеської Республіки, які розташовані в м. Києві, із заявами на отримання транзитної візи для виїзду до країни походження або третьої країни. Але, 29.11.2023 отримав відповідь від Посольства Чеської Республіки про те, що у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації Шенгенські візи не видаються.

Через державу Молдова Позивач виїхати з України не може з поважних і об`єктивних причин, оскільки на території Молдови існує реальна загроза здоров`ю, свободі пересування та волі Позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту права - визнання спірного рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства таким, що не підлягає виконанню. Позивач наполягає саме на такому способі захисту його прав, крім того питання оскарження дій посадових осіб , а так саме правомірність спірного рішення, як протиправного, не є предметом спору у даній справі.

Колегія суддів частково не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить визнати саме протиправним та таким, що не підлягає виконанню та скасувати рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 10.08.2023, тобто окрім того, що вказане рішення не підлягає виконанню позовні вимоги заявлені і щодо визнання вказаного рішення протиправним та його скасування.

Відповідно до статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У спірній ситуації позивач посилаючись на неможливість виконати рішення про примусове повернення просить визнати його протиправним, таким, що не підлягає виконанню та скасувати.

Отже, зміст позовних вимог повністю узгоджується з положеннями ст 245 КАС України в частині визнання протиправним та скасування оскарженого рішення, які відповідають ефективному способу захисту, при цьому обґрунтування позовних вимог неможливістю виконання оскарженого рішення та визнання його зокрема таким, що не підлягає виконанню, не може свідчити про неналежно обраний спосіб захисту позивачем свого права, а тому судом першої інстанції помилково зроблено висновок про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права.

Щодо суті спірних правовідносин колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, продовження строку їх перебування на території України регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI.

Вказаним законом передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 9 цього Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Нормою пункту 1 Наказу МВС України від 20.07.2015 № 884 «Про затвердження Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду» (далі - Наказ № 884) передбачено, що громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 17 Закону№ 3773-VI іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

У продовженні строку перебування іноземцю або особі без громадянства може бути відмовлено в разі відсутності для цього підстав та достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони.

Продовження строку перебування на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Процедуру продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено Порядком продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. № 150.

Згідно з п. 2 Порядку № 150 Іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території:

1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи у разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України;

2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено законодавством та міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Відповідно до п. 5 Порядку №150 Заява про продовження строку перебування на території України за формою згідно з додатком 1 (далі - заява) подається особисто повнолітнім дієздатним іноземцем або особою без громадянства чи законним представником повнолітньої недієздатної особи та приймаючою стороною територіальному органу/територіальному підрозділу ДМС за місцем перебування іноземця або особи без громадянства не пізніше ніж за три робочих дні до закінчення встановленого строку перебування на території України.

Отже, законність перебування на території України іноземних громадян та осіб без громадянства обчислюється з урахуванням вимог Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року № 150.

Відповідно до п. 6, п. 7, п. 8 Порядку для продовження строку перебування в Україні разом із заявою подаються такі документи:

1) документи, що підтверджують наявність підстав для подальшого перебування на території України;

2) дійсний паспортний документ іноземця (або паспортні документи - у разі, коли іноземець має одночасно громадянство (підданство) кількох держав (множинне громадянство) або документ, що посвідчує особу без громадянства;

3) паспорт (паспортний документ) приймаючої сторони (фізичної особи) або представника приймаючої сторони (юридичної особи);

4) документи, що підтверджують наявність достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони;

5) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Видані компетентними органами іноземної держави документи, що подаються для продовження строку перебування, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Такі документи подаються з перекладом на державну мову, засвідченим нотаріально.

Іноземець або особа без громадянства під час подання документів для продовження строку перебування пред`являють працівникові територіального органу/територіального підрозділу ДМС оригінали документів, зазначених у підпунктах 1-5 цього пункту.

До заяви додаються оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 4 цього пункту, і документа, що підтверджує сплату адміністративного збору, та копії документів, зазначених у підпунктах 2 і 3 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору, засвідчені працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС шляхом проставлення відмітки «Згідно з оригіналом» та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів і дати.

Оригінали документів, зазначених у підпунктах 2 і 3 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору повертаються іноземцеві або особі без громадянства.

Працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони перевіряє повноту поданих документів, зазначених у пункті 6 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для продовження строку перебування, наявність візи, відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві.

У разі виявлення факту подання документів не в повному обсязі або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС інформує іноземця або особу без громадянства та приймаючу сторону про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони відмова надається у письмовій формі.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України № 3773-VI », іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина 5 статті 26 Закону).

Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв (частина 6 статті 26 Закону).

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150 (далі - Інструкція №353/271/150).

Згідно п. 4 Інструкції №353/271/150 іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України (п. 5 Інструкції №353/271/150).

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України № 3773-VI , що також відображено й у п. 8 Інструкції №353/271/150, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Матеріали справи не містять доказів щодо звернення позивача до відповідача із заявою про продовження строку перебування на території України, а саме не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення строку її перебування в Україні, тобто до 17 грудня 2022 року.

Оскаржене рішення відповідача про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни, мотивоване тим, що останній перевищив термін перебування та ухилився від виїзду з території України, з заявою про продовження строку перебування на території України не звертався.

Тобто на час прийняття такого рішення строк перебування ОСОБА_1 на території України перевищив 90 днів протягом 180 днів і строк його перебування на території України не був продовжений в установлений порядку і закінчився 17.12.2022 року і доводами апеляційної скарги зазначених обставин не спростовано.

Вказані обставини справи свідчать що позивач не реалізував своє право на продовження строку тимчасового перебування на території України, не вжив заходів щодо продовження строку його перебування на території України, перевищив дозволений термін перебування на території України, чим порушив вимоги міграційного законодавства.

Крім того колегія суддів зауважує, що , що сам факт неможливості покинути територію України через те, що інші держави відмовили йому у в`їзді на їх територію, через відсутність Шенгенської візи, не спростовує правомірність рішення відповідача про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, оскільки на час прийняття такого рішення дозвіл на імміграцію в Україну позивачу не був наданий, термін його перебування на території України не продовжувався в установленому порядку, тому позивач незаконно перебуває на території України.

При цьому позивачем не наведено неможливість виїхати за межі території України через держави в яких відсутній візовий режим.

Також колегія суддів зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що на території Молдови існує реальна загроза здоров`ю, свободі пересування та волі позивача, як на цьому він наголошує.

Приймаючи оскаржене рішення відповідач не вчиняв жодних протиправних дій, які б були направлені на роз`єднання сім`ї, оспорюване рішення стосується виключно прав та обов`язків позивача, який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законами та Конституцією України, що виключає підстави для його скасування.

Доводи апеляційної скарги з приводу порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині не роз`яснення його прав не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем реалізовано його право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про часткову неправильність правової оцінки суду першої інстанції спірних правовідносин. Водночас, оскільки суд першої інстанції фактично дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в його мотивувальній частині.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 315, ст.ст. 288, 317, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 05 липня 2024 року змінити в його мотивувальній частині, виклавши її в редакції, наведеній у вказаній постанові.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 05 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили.

В повному обсязі постанова складена 13 серпня 2024 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя В.А. Шальєва

суддя С.В. Сафронова