Справа № 640/5826/21
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2024-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у залишення позовної заяви без розгляду

06 серпня 2024 року Київ № 640/5826/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши в письмовому провадженні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду в частині по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною, стягнення вихідної допомоги при звільненні, надурочних виплат та середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора (попередня назва - Генеральна прокуратура України) щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 належних при звільненні сум зокрема компенсації за невикористану відпустку;

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора (попередня назва - Генеральна прокуратура України) щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні;

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора (попередня назва - Генеральна прокуратура України) щодо не оплати надурочної роботи ОСОБА_1 ;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в сумі 49 704,13 грн.;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 оплату надурочної роботи в сумі 3940,50 грн.;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній місячний заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні та оплати надурочної роботи починаючи з 25 грудня 2019 року по день ухвалення рішення;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.2021 відкрито провадження в адміністративній справі №640/5826/21 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 №2825-ІХ, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

26.10.2023 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 26.10.2023 справа розподілена судді Горобцовій Я.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 адміністративну справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

До суду надійшла заява відповідача про залишення позовної заяви без розгляду ув частині, у зв`язку з пропущенням строку звернення до суду. Відповідач зазначає, що позивач був обізнаний, що при звільненні у грудні 2019 року, з донарахуванням сум у січні 2020 року, із позивачем проведено остаточний розрахунок ОСОБА_1 , в повному обсязі виплачені усі належні кошти. Претензії з цього приводу у позивача були відсутні.

Водночас, обґрунтовуючи відсутність пропуску строку звернення до суду в частині стягнення вихідної допомоги, позивач зазначає, що дізнався про порушення свого права на отримання вихідної допомоги при звільненні тільки 04.02.2021, коли отримав лист Офісу Генерального прокурора від 29.01.2021.

Відповідач звернув увагу суду, що згідно з вимогами чинного законодавства, остаточний розрахунок із позивачем було проведено при звільненні у грудні 2019 року, з донарахуванням сум у січні 2020 року, йому в повному обсязі було виплачено усі належні кошти. Як вважає відповідач, починаючи з 24.12.2019 року позивач мав реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про здійснені йому нарахування. При цьому адміністративний позов було подано 26.02.2021, тобто щонайменш через 13 місяців, як позивач дізнався або повинен був дізнатися що, як він вважає, його право порушено. Звернення до суду з адміністративним позовом більше ніж через рік свідчить на думку відповідача про байдуже ставлення позивача до своїх прав, оскільки позивач був обізнаний з моменту звільнення про нарахування та виплату йому відповідних коштів.

Отже, відповідач вважає, що адміністративний позов був поданий з пропуском встановленого чинним законодавством строку звернення до суду. Водночас посилання позивача на необхідність обчислення строку звернення до суду з моменту отримання ним листа Офісу Генерального прокурора від 29.01.2021, на думку відповідача є безпідставними та надуманими.

Тому просив, позов залишити без розгляду в частині визнання бездіяльності протиправною та стягнення вихідної допомоги, у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Розглянувши заяву про залишення позовної заяви без розгляду та докази на її обґрунтування, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частини п`ята указаної статті Кодексу).

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, суд звертає увагу на те, що обов`язок держави створити умови та гарантувати можливості для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю є складовою її обов`язку щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав та свобод людини і громадянина (стаття 3, частини перша, друга, сьома статі 43 Конституції України).

Частиною першою статті 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

У Рішенні від 12 квітня 2012 року №9-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод. У правовій державі звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (абзац п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини рішення).

Таким чином, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Разом з тим, частиною другою статті 233 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача зі служби) встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9-рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, дійшов висновку, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

До «усіх виплат» (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і виплата вихідної допомоги (що є предметом позовних вимог незважаючи на те, що відповідно до спеціального законодавства має назву одноразова грошова допомога при звільненні).

Слід зазначити, що норми статті 233 КЗпП України слід тлумачити в більш широкому розумінні, а саме в сенсі відсутності строкових обмежень для звернення до суду з позовом з приводу належної працівникові заробітної плати.

Такий правовий висновок підтриманий у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №807/363/18 від 16 грудня 2021 року у справі №320/2583/21, від 07 лютого 2022 року у справі №420/7697/21, від 07 червня 2022 року у справі №420/8317/21 та від 28 липня 2022 року у справі №300/6805/21.

Окрім того, суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 1 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 1 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 1 липня 2022 року №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Однак приписами частин третьої і п`ятої статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наведене дає суду підстави для висновку, що до 19.07.2022 строк звернення позивача з цим позовом до суду не був обмежений будь-яким строком, а правовідносини виникли до набрання чинності змін до статті 233 КзПП України, а тому в даному випадку тримісячний строк звернення до суду не застосовується.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №160/8557/22.

При цьому позовна заява подана до Окружного адміністративного суду міста Києва 03.03.2021.

Враховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що позивач пропустив строк звернення до суду.

З врахуванням позиції Верховного суду викладеної у постановах від 13 березня 2019 року у справі №807/363/18 від 16 грудня 2021 року у справі №320/2583/21, від 07 лютого 2022 року у справі №420/7697/21, від 07 червня 2022 року у справі №420/8317/21, від 28 липня 2022 року у справі №300/6805/21 та ухвалі від 13.04.2023 у справі №160/8557/22, суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даної позовною заявою.

Враховуючи викладене, заява відповідача про залишення позовної заяви без розгляду не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 240, 241, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив :

В задоволенні заяви Офісу Генерального прокурора про залишення позовної заяви без розгляду - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання. Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Я.В. Горобцова