Справа № 260/3626/24
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2024-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 серпня 2024 року м. Ужгород№ 260/3626/24
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Гаврилка С.Є.,

з участю секретаря судового засідання - Онисько Н.В.

учасники справи:

позивач - Військова частина НОМЕР_1 - представник - не з`явився;

відповідач - ОСОБА_1 - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

28 травня 2024 року до Закарпатського окружного адміністративного суду звернулася з позовом Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ), яким просить суд: "1. Прийняти адміністративний позов військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої військовослужбовцем за час проходження військової служби до свого провадження, та розглядати його за правилами письмового провадження без виклику сторін; 2. Стягнути з ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь військової частини НОМЕР_1 (код НОМЕР_2 ) вартість завданої державі шкоди у розмірі 12338 (дванадцять тисяч гриста тридцять вісім) грн. 90 коп; 3. Стягнути з ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь військової частини НОМЕР_1 (код НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп., за подачу цієї позовної заяви.".

У відповідності до статті 171 частин 3 та 4 КАС України, якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є підприємцем, суддя звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом трьох днів з дня отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

Військовою частиною НОМЕР_1 в позовній заяві зазначено адресу ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Як вбачається з в Єдиного державного демографічного реєстру від 30 травня 2024 року № 615823, особу ОСОБА_1 не знайдено.

30 травня 2024 року Закарпатський окружний адміністративний суд звернувся до Виконавчого комітету Кам`янської сільської ради Берегівського району Закарпатської області України із запитом про надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_1 .

12 червня 2024 року на адресу Закарпатського окружного адміністративного суду було надіслано лист про відсутність інформації щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , оскільки такий 13 листопада2023 року був знятий з реєстрації на підставі заяви власника будинку.

Відповідно до статті 171 частини 7 КАС України, якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється у порядку, визначеному статтею 130 цього Кодексу.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року було прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі.

Відповідно до статті 130 частин 1, 2 КАС України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Відтак, на виконання приписів наведеної норми на офіційному веб-порталі судової влади України було розміщено оголошення про відкриття Закарпатським окружним адміністративним судом провадження у справі за позовом Головного управління ДПС у Закарпатській області до Фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу.

Одночасно у відповідності до статті 130 КАС України відповідач викликався в судове засідання через оголошення, яке розміщене на офіційному веб-порталі судової влади України (а.с.а.с. 36, 40).

У відповідності до статті 205 частини 1, 3 пункту 1 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

А відтак, оскільки учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, неявка учасників справи не перешкоджає розгляду даної справи по суті.

Відповідно до статі 162 частини 6 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно із статтею 262 частиною 5 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Зважаючи на вимоги статті 162 частини 6 КАС України, суд вважає, що розгляд справи може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок самовільного залишення відповідачем військової частини, за фактом чого відкрито кримінальне провадження, здійснено перерахунок грошового забезпечення, внаслідок чого утворилася переплата, за стягненням у судовому порядку якої і звернувся позивач.

Розглянувши подані сторонами докази, (заслухавши сторони та їх представників), всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 166 від 10 червня 2023 року солдата ОСОБА_1 , призначено номером обслуги ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 (а.с. 6).

Рапортом від 31 грудня 2023 року, встановлено, що 29 грудня 2023 року, солдат ОСОБА_1 , номер обслуги ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 , не повернувся із лікувального закладу на місце служби розташування військової частини НОМЕР_1 для подальшого проходження служби, у порядку визначеному чинним законодавством України. Пошукові заходи результату не дали, подальше його місце знаходження встановити не вдалося (а.с. 7).

Командиром військової частини НОМЕР_1 , було призначено службову перевірку, за фактом відсутності на службі солдата ОСОБА_1 , номера обслуги ІНФОРМАЦІЯ_3 військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується Витягом наказу командира військової частини від 27 грудня 2023 pоку № 7624 "При призначення службового розслідування відносно солдата ОСОБА_1 у зв`язку із неповерненням з лікувального закладу останнім до розташування підрозділу" (а.с.а.с. 9, 10).

Відповідно до Акту службового розслідування від 16 січня 2024 року за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 , відповідачем встановлено, що ОСОБА_1 , номера обслуги ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 перебував на стаціонарному лікуванні у державній установі "Військово-медичного клінічного центру Західного регіону" з 22 листопада 2023 року по 28 грудня 2023 pоку та зобов`язаний був повернутися до місця служби у військову частину НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таким чином, ОСОБА_1 , відсутній на військовій службі з 29 грудня 2023 року та в розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 так і не з`являвся, подальше його місце знаходження встановити не вдалося, чим відповідач допустив порушення вимог статей 11, 16, 37, 49, 127-128 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (а.с.а.с. 11-15).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19 січня 2024 року № 331 "Про результати службового розслідування відносно старшого солдата ОСОБА_1 у зв`язку із самовільним залишенням останнім розташування підрозділу та відсутності на військовій службі", було встановлено, що відповідач не повернувся на військову службу, у встановленому порядку, у зв`язку із чим відповідачу було припинено виплату грошового забезпечення. Визначено, що військовій частині НОМЕР_1 завдані збитки із боку відповідача, що становлять 12338,90 грн, які віднесено на рахунок відповідача, який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 у повному обсязі (а.с.а.с. 16, 17).

Згідно Довідки розрахунку переплати грошового забезпечення та премії від 13 січня 2024 року № 1242, відповідачу було нараховано та виплачено грошове забезпечення на загальну суму 12338,90 грн, у період 01 грудня 2023 року по 31 грудня 2023 pоку (а.с. 18).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 2 частин 1 та 4 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі Закон України № 2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з статтею 3 абзацом 1 Закону України "Про Збройні Сили України" від 06 грудня 1991 року № 1934-ХІІ, статтями 1, 10 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24 березня 1999 № 548-ХІV затверджений Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, який визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах. Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.

Відповідно до статті 6 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі також Статут) вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.

Згідно із статтею 11 пунктом 1 Статуту військовослужбовці зобов`язані непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Статтями 26, 27 Статуту встановлено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Статтею 9 частинами 1-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон України № 2011-XII) встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 07.11.2007 № 1294 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям врегульовано Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 та зареєстровано Міністерством юстиції України 26 червня 2018 за № 745/32197 (далі Порядок № 260).

Відповідно до пункту 15 розділу І Загальні положення Порядку № 260 грошове забезпечення не виплачується (окрім іншого) за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Таким чином, з дня самовільного залишення відповідачем військової частини він втратив право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ст.1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Закон України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" № 160-ІX (далі - Закон України № 160-ІХ) визначає підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків.

Відповідно до статті 1 Закону України № 160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Статті 1 частини 1 пункту 5 Закону України № 160-ІХ визначено, що пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків.

Відповідно до статті 3 частин 1, 2 Закону України № 160-ІХ підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою: 4) вина особи в завданні шкоди.

Згідно Довідки розрахунку переплати грошового забезпечення та премії від 13 січня 2024 pоку № 1242, відповідачу було нараховано та виплачено грошове забезпечення на загальну суму 12338,90 грн, у період 01 грудня 2023 року по 31 грудня 2023 pоку (а.с. 18).

Відповідно до статі 10 частини 1 Закону України № 160-ІХ відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону. Відшкодування шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється на підставі наказу старшого за службовим становищем командира (начальника).

Особа, яка завдала шкоду, за згодою командира (начальника) може добровільно відшкодувати її розмір повністю або частково, передати для відшкодування завданої шкоди рівноцінне майно або відремонтувати чи відновити пошкоджене, про що видається відповідний наказ. Не допускається відшкодування завданої шкоди рівноцінним майном у разі втра7ти чи пошкодження зброї, боєприпасів, спеціальної техніки та іншого майна, що відповідно до закону вилучене з цивільного обороту або обмежене в обороті (ч. 2 ст. 10 Закону № 160-ІХ).

Згідно із статтею 12 частиною 1 Закону України № 160-ІХ, у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем самовільно залишено військову частину, а тому суд погоджується з твердження позивача, що нарахування у цей період грошового забезпечення відбулось внаслідок недобросовісності з боку набувача, що за приписами наведених вище норм є підставою для їх повернення.

Суд звертає увагу, що відповідно до наказу від 19 січня 2024 року № 331, встановлено, що відповідач за період з 01 грудня 2023 року по 31 грудня 2023 pоку виплачено грошове забезпечення в сумі 12338,90 грн (а.с.а.с. 16, 17).

Згідно Довідки розрахунку переплати грошового забезпечення та премії від 13 січня 2024 pоку № 1242, відповідачу було нараховано та виплачено грошове забезпечення на загальну суму 12338,90 грн, у період 01 грудня 2023 року по 31 грудня 2023 pоку (а.с. 18).

За вказаний проміжок часу відповідач не виконував обов`язків військової служби, після лікування не прибув до ВЧ НОМЕР_1 та не повідомив безпосереднього командира про своє місцезнаходження, тому суд дійшов висновку, що грошові кошти в розмірі 12338,90 грн виплачені позивачу без достатньої правової підстави та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 у справі № 636/93/14-ц дійшла висновку, що у разі якщо до прийняття рішення про стягнення матеріальної шкоди винну в її заподіянні особу було звільнено в запас чи у відставку або така особа вибула з військової частини, командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди. У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас встановлення правомірності дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця передбачене в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби."

Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 грудня 2018 у справі № 11-892апп18 та від 12 грудня 2018 в справі № 14-481цс18.

Відповідач на час безпідставного отримання ним грошового забезпечення перебував на військовій службі, мав статус військовослужбовця. Позов пред`явлений військовою частиною про стягнення шкоди, завданої особою під час проходження нею військової служби внаслідок ухилення від проходження військової служби. Вказане свідчить про наявність спору з приводу стягнення збитків, завданих особою державі під час проходження військової служби, тому цей спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку, передбаченому КАС України.

Відповідач доводи позивача належними доказами не спростував, розрахунок шкоди не оспорює, будь-які пояснення або заперечення не надав. З огляду на це, суд робить висновок, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За наведених обставин, позовні вимоги підтверджені належними і допустимими доказами, такі відповідачем не спростовані (відзиву на позов відповідач суду не надав) та підлягають до задоволення повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України підстави для стягнення судових витрат (сплаченого позивачем судового збору в розмірі 3028 грн) відсутні, оскільки згідно із статтею 139 частиною 2 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Керуючись статтями 242-246 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про відшкодування шкоди - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) вартість завданої державі шкоди у розмірі 12338,90 (дванадцять тисяч триста тридцять вісім 90 копійок) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 07 серпня 2024 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення у повному обсязі було складено 12 серпня 2024 року.

СуддяС.Є. Гаврилко