Справа № 526/2298/23
Суддя: Максименко Л. В.
Дата ухвалення: 2024-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 526/2298/23
Провадження № 2-а/526/7/2024
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08 серпня 2024 року Гадяцький районний суд Полтавської області в складі

головуючої судді Максименко Л.В.

секретаря судового засідання Павленко Т.І.

представника позивача адвоката Білоцерківець Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Гадяч адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до поліцейського СРПП ВП №1 Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області Шейка Олега Юрійовича, Головного управління Національної поліції в Полтавській області про скасування постанови серії БАД №148269 про накладення адміністративного стягнення від 24.06.2023 та стягнення моральної шкоди,

у с т а н о в и в :

до суду звернувся ОСОБА_2 з позовом до поліцейського СРПП ВП №1 Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області Шейка Олега Юрійовича, Головного управління Національної поліції в Полтавській області про скасування постанови серії БАД №148269 про накладення адміністративного стягнення від 24.06.2023 та стягнення моральної шкоди в сумі 12000 грн.

Ухвалою суду від 14 липня 2023 року провадження по справі відкрито.

ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримав суду пояснив, що він є громадянином Єгипту та громадянином Палестинської автономії. Посвідчення водія видане йому в Єгипті за міжнародними правилами і даним посвідчення водія він може користуватися у будь якій країні світу. На території України його декілька разів зупиняли працівник поліції і жодних претензій до документів і посвідчення водія не було. Вважає, що в м. Гадяч на нього було безпідставно складено постанову, внаслідок чого йому була завдана моральна шкода, оскільки через з`ясування даних обставин з поліцейським він ледь не спізнився на автобус, в зв`язку з чим нервував, тривалий час перебував у стані неспокою.

Представник позивача адвокат Білоцерківець Г.В. вказав, що при винесенні постанови інспектор належним чином не перевірив усю інформацію щодо документування ОСОБА_2 посвідченням водія і передчасно виніс постанову про притягнення його до відповідальності, хоча ОСОБА_2 мав посвідчення водія, отримане в законному порядку, яке дозволяє йому керувати автомобілем на території України, тому просив постанову скасувати, як незаконну.

Відповідач: поліцейський СРПП ВП № 1 Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_4 пояснив суду, що після зупинки транспортного засобу під керуванням позивача він перевіряв тривалий час міжнародні правові акти та Конвенції і дійшов висновку про необхідність складання постанови, однак зауважив, що через слабкий інтернет не змін перевірити ряд Конвенцій.

Представник Головного управління Національної поліції в Полтавській області в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом встановлено, що 24.06.2023 року поліцейським СРПП ВП № 1 Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області Шейко О.Ю. розглянуто справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 та винесено постанову серії БАД №148269 від 24.06.2023 , за якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн.

Як слідує зі змісту постанови 24.06.2023 року о 07 год 50 хв Полтавська обл.., Миргородський р-н., АД 1706 водій здійснив рух на т/з не маючи права керування даним транспортним засобом, чим порушив вимоги п.2.1а ПДР України, ст.15 ЗУ «Про дорожній рух».

В свою чергу, не погоджуючись з рішенням про притягнення до адміністративної відповідальності позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування постанови в частині накладення адміністративного стягнення за ч.2 ст. 126 КУпАП.

Перевіривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Ст. 68 Конституції України передбачає, що кожен зобов`язаний неухильно дотримуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від відповідальності.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Щодо наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП, суд зазначає наступне.

Згідно п.п. 1, 2 ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, а також створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

Так, відповідно до п. 1.1 Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно з п 1.3 вказаних Правил передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Пунктом 1.9 Правил дорожнього руху встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон), поліція відповідно до покладених на неї завдань виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів 3 метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 32 Закону поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 213 КУпАП передбачено, що справи про адміністративні правопорушення розглядають, зокрема, органи Національної поліції.

Відповідно до п. 2.1.a ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія відповідної категорії, а відповідності п. 2.4 ПДР після зупинки транспортного засобу на вимогу поліцейського зобов`язані пред`явити документи зазначені в п. 2.1 ПДР.

Керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ч. 2 ст. 126 КУпАП).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №127/19283/17 від 25.09.2019 року наголосив, що право органів Національної поліції перевіряти наявність посвідчення водія, реєстраційного документа на транспортний засіб кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.

Як вбачається з оскаржуваної постанови серії БAД №148269 від 24.04.2023 року позивач, керуючи автомобілем, не мав права керувати транспортним засобом, чим порушив п. 2.1 а ПДР України.

Відповідно до п. 30 «Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 року №340 (далі - Положення) особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту, або у разі наявності посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.

У відповідності до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Згідно зі ст.41 Конвенції про дорожній рух договірні сторони визнають: національне посвідчення водія, що відповідає приписам додатку 6 Конвенції; міжнародне посвідчення водія, що відповідає приписам додатку 7 Конвенції за умови, що воно пред`являється разом з відповідним національним посвідченням водія.

Частиною 2 ст. 41 Конвенції про дорожній рух встановлено, що договірні сторони будуть визнавати будь-яке національне водійське посвідчення, складене їх національною мовою або на одній з їх мов або, якщо воно не складене на такій мові, супроводжуване завіреним перекладом; будь-яке національне водійське посвідчення, що відповідає приписам додатку 6 Конвенції, будь-яке міжнародне водійське посвідчення, що відповідає приписам додатку 7 Конвенції, дійсними на своїй території для керування автомобілем, що відповідає категорії чи категоріям транспортних засобів, на керування якими видане посвідчення, за умови, що вказане посвідчення є дійсним та що воно видане іншою договірною стороною чи одним з її територіальних підрозділів або об`єднанням, уповноваженим на це цієї договірної сторони чи одним з її територіальних підрозділів.

Отже, однією з основних умов для визнання національного водійського посвідчення відповідної країни Україною є відповідність його приписам Додатку 6 Конвенції.

Положеннями частини 6 додатку 6 Конвенції про дорожній рух встановлено, що всі записи, що вносяться до посвідчення, повинні виконуватися літерами латинського алфавіту. У разі використання інших букв ці записи повинні також транслітеруватись буквами латинського алфавіту.

Положеннями частини 8 додатку 7 Конвенції про дорожній рух встановлено, що національне водійське посвідчення договірних сторін може видаватися для керування транспортними засобами наступних категорій та підкатегорій: А, В, С, D, BE, СЕ, DE.

Посвідченням водія іноземної держави вважається також посвідчення водія з розпізнавальним знаком «SU» (СРСР), видане в республіках колишнього Союзу РСР.

Зазначені особи під час керування транспортними засобами можуть мати українське посвідчення водія, видане в установленому цим Положенням порядку.

Суд зауважує, що питання визнання чи невизнання національних і міжнародних посвідчень водія регулюють дві міжнародні угоди: Женевська конвенція «Про дорожній рух» 1949 року та Віденська конвенція «Про дорожній рух» 1968 року (далі - Віденська конвенція/ Конвенція)

Україна, як і більшість країн світу, приєдналась до Віденської конвенції.

Саме цей міжнародний договір передбачає, що наявність національного посвідчення водія є достатньою, щоб мати право керувати автомобілем в договірних країнах-учасницях.

Єдиною вимогою до національного посвідчення водія є відповідність встановленим вимогам та формі.

Основними вимогами згідно Віденської конвенції до національного посвідчення водія, є:

1. Відповідність національного посвідчення водія додатку 6 Конвенції (для тих національних посвідчень, що видані з 29.03.2011 року);

2. У національному посвідченні водія в обов`язковому порядку вказуються та нумеруються дані таким чином, щоб останні відповідали п. 4 додатку 6 Конвенції;

3. Всі записи, що вносяться до національного посвідчення водія повинні виконуватись буквами латинського алфавіту. У випадку ж використання інших букв ці записи повинні транслітеруватись буквами латинського алфавіту, що знову таки визначено п. 6 додатку 6 Конвенції.

У випадку, якщо національне посвідчення водія країни-учасниці, яка підписала та ратифікувала Віденську конвенцію, не відповідає вищезазначеним вимогам, то громадянин іноземної країни має право керувати транспортними засобами в країнах-учасницях, за умови наявності міжнародного посвідчення водія, яке видається на підставі національного, і за умови наявності обох у особи виникає право керувати транспортним засобом.

Суд звертає увагу, що позивач у даній справі, ОСОБА_3 , є громадянином Єгипту та громадянином Палестинської автономії, та має посвідку на постійне проживання в Україні, що видана 30.05.2023 року (копія якої міститься в матеріалах справи), на підставі якої його національне посвідчення водія дійсне протягом 60 днів з дати видачі органами та підрозділами Державної міграційної служби посвідки на постійне проживання.

Відповідно до абз. 5 п. 30 Положення посвідчення водія, що належить особі, яка переїжджає на постійне місце проживання в Україну, дійсне на території України протягом 60 днів з дати видачі органами та підрозділами ДМС документів на постійне проживання в Україні і після цього підлягає заміні. Заміна таких посвідчень проводиться після проходження особою медичного огляду та складення теоретичного і практичного іспитів.

Виходячи з вищенаведеного, позивачу для керування транспортним засобом на території України, яка ратифікувала Женевську конвенцію про дорожній рух, потрібно мати до національного посвідчення водія ще додаток - міжнародне посвідчення водія, яке в останнього відсутнє.

Крім цього, позивач, який має посвідку на постійне місце проживання в Україні, зобов`язаний протягом 60 днів здійснити заміну посвідчення водія, однак зазначену вимогу останнім здійснено не було.

Позивач ОСОБА_2 на момент винесення оскаржуваної постанови від 14 липня 2023 року мав посвідчення водія НОМЕР_1 , категорії «В» виданого в Єгипті.

Віденська конвенція про дорожній рух від 08.11.1968, яка ратифікована Указом Президії ВР УРСР № 2614-У11І від 25.04.1974 визначає, що договірні сторони будуть визнавати будь-яке водійське посвідчення, яке відповідає вимогам додатку № 6 до даної Конвенції та будь-яке водійське посвідчення, яке відповідає додатку № 7 до даної Конвенції, при умові, що воно надається з відповідним національним водійським посвідченням.

Разом з тим, Єипет не входить до переліку країн-підписантів Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, яка ратифікована Указом Президії ВР УРСР № 2614-VIII від 25.04.1974.

При цьому, Єгипет є стороною Женевської конвенції про дорожній рух 1949 року, проте стороною такої Конвенції не є Україна.

Відповідно до п. 30. Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами від 08.05.1953 особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія або посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.

За таких обставин, саме по собі посвідчення водія, видане в Єгипті, без міжнародного посвідчення водія, не давало б право позивачу керувати транспортними засобами на території України після 30 липня 2023 року.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд вважає, що постанова є неправомірною, оскільки на час винесення оскаржуваної постанови не сплинуло 60 днів для заміни посвідчення або ж отримання міжнародного посвідчення.

Посвідчення водія, що належить особі, яка переїжджає на постійне місце проживання в Україну, дійсне на території України протягом 60 днів з дати видачі органами внутрішніх справ України дозволу на постійне проживання в Україні і після цього підлягає заміні. Заміна таких посвідчень проводиться після проходження особою медичного огляду та складення теоретичного і практичного іспитів.

Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення, з-поміж іншого, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Нормами ст. 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати, зокрема, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передачу керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Як вбачається з ч. 1 ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд звертає увагу на те, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого процесуального законодавства покладено на відповідача.

Виходячи з наведеного, а також ураховуючи заявлені вимоги та приписи ч.3 ст.286 КАС України, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 126 КУпАП, не доведена, рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності поліцейським прийняте передчасно, без належної перевірки всіх обставин і за відсутності достатніх доказів про вчинення позивачем правопорушення, тому постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, слід скасувати, а справу про адміністративне правопорушення закрити.

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 1, 5 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторона, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд вважає, що діями працівника поліції позивачу спричинена моральна шкода, яка проявилась у затримці на тривалий час автомобіля на дорозі, що призвело до переживань, однак заявлена сума не знайшла свого підтвердження, тому позов у цій частині підлягає частковому задовленню.

Позовні вимоги задоволені на 8,3% (із заявлених 12000 грн. стягнуто 1000грн.), отже витрати на судовий збір мають бути стягнуті з відповідача у розмірі 3,33% від суми сплаченого судового збору в розмірі 1073.60 грн., що становить 89.06грн.

З огляду на положення ст. 139 КАС України слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління національної поліції в Полтавській області на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 625 грн. 86 коп. (536.80 + 89.06).

Керуючись ст. 2, 5 - 11, 19, 73-77, 79, 90, 132, 139, 241- 246, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 до поліцейського СРПП ВП №1 Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області Шейка Олега Юрійовича, Головного управління Національної поліції в Полтавській області про скасування постанови серії БАД №148269 про накладення адміністративного стягнення від 24.06.2023 та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №148269 від 24.06.2023 р. про накладення на ОСОБА_5 адміністративного стягнення в розмірі 3400 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 126 КУпАП.

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.2 ст. 126 КУпАП закрити в зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1000 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 625 грн. 86 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду через Гадяцький районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - поліцейський СРПП ВП № 1 Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області Шейко Олег Юрійович, юридична адреса - м. Гадяч, вул. Гетьманська, 10.

Відповідач Головне управління Національної поліції в Полтавській області, юридична адреса м.Полтава, вулиця Матвійчука Юліана, 83, ЄДРПОУ - 40108630.

Повний текст рішення буде виготовлено 13 серпня 2024 року.

Головуючий: Л. В. Максименко