Справа № 420/22235/24
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2024-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України (бульвар Чоколівський,13, м.Київ, 03186, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов ОСОБА_1 до Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, за результатом якого позивач просить:

визнати протиправним і скасувати рішення Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 21 червня 2024 року, про (в частині) непідтвердження факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України стосовно громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

зобов`язати Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України повторно розглянути заяву громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 01 квітня 2024 року (зареєстровану в Мінрентеграції 03 квітня 2024 року) про встановлення факту позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України з урахуванням висновків суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 . ОСОБА_2 , проживав за адресою АДРЕСА_1 , та з 13.08.2022 року перестав виходити на зв`язок.За свідченнями очевидців, він був затриманий у себе вдома представниками окупаційної влади російської федерації. Кілька військових машин під`їхали до будинку ОСОБА_2 , заїхали на задній двір і через деякий час забрали його. Озброєні російські солдати також сіли в машину ОСОБА_2 і всі поїхали в напрямку міста Берислав або Нова Каховка, Херсонської області.На цей час, про долю ОСОБА_2 чи його місцезнаходження Позивач не має жодної звістки.Позивач звернулася до Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України із заявою від 01 квітня 2024 року про встановлення факту позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.Однак, Позивачем було отримано лист Мінреінтеграції №22/Г-6145-6.3-5147 від 02 липня 2024 року, у якому було зазначено, що "Комісією на засіданні 21.06.2024 за результатами розгляду Вашої заяви від 03.04.2024 прийнято рішення про не підтвердження Факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України стосовно ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, шо рішення про встановлення зазначеного Факту не набрало достатньої кількості голосів. Позивач вважає, зазначену відмову протиправною та за захистом порушених прав звернуся до суду.

Ухвалою суду від 19 липня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (ст.262 КАС України).

Ухвалою суду від 01серпня 2024 року замінено відповідача у справі №420/22235/24 з Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України на Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України (бульвар Чоколівський,13, м.Київ, 03186, ). Визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідач з позовом не погодився та у відзиві на позовну заяву зазначив, щофакти зазначені Позивачем в заяві адресованій Мінреінтеграції, позовній заяві та відомості з наданих нею документів свідчать про те, що ОСОБА_2 , на даний момент, є особою зниклою без вісти за особливих обставин на території України тимчасово окупованій Російською Федерацією, що не заперечується Позивачем та підтверджується Витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин №99 від 20.12.2023, Витягом з Єдиного реєстру досудовихрозслідувань щодо кримінального провадження №0002349, зареєстрованого 05.09.2022, отже даний факт є встановленим у відповідності довимог чинного законодавства.

В той же час, з виписки з реєстру оборонців України, які перебувають уполоні держави-агресора, виданої 01.02.2024 за № 1023-24 вбачається, що підтвердження про перебування ОСОБА_2 у полоні держави агресора через Центральне агентство з розшуку Міжнародного комітетуЧервоного Хреста відсутнє, як і підтвердження про його перебування у полонідержави-агресора з інших джерел.

Так, згідно Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти заособливих обставин» (далі Закон про зниклих безвісти) особа, зникла безвістиза особливих обставин, - особа, зникла безвісти у зв`язку із збройнимконфліктом, воєнними діями, тимчасовою окупацією частини території України,надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру (абзацдванадцятий частини першої статті 1 Закону про зниклих безвісти).

Особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, змоменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення,до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку,передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти заособливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникненняособи. Особа вважається зниклою безвісти за особливих обставин домоменту припинення її розшуку у порядку, передбаченому цим Законом(частини перша, друга статті 4 Закону про зниклих безвісти).

Розшук особи, зниклої безвісти за особливих обставин, припиняється непізніше ніж через три дні з дня встановлення місця перебування особи,зниклої безвісти за особливих обставин, місця поховання чимісцезнаходження останків такої особи з повідомленням про це її близькихродичів та членів сім`ї, а також заявника, якщо заявник не є близьким родичем та членом сім`ї. Про припинення розшуку особи, зниклої безвісти за особливихобставин, невідкладно робиться відмітка в Реєстрі.

Рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою не є підставоюдля припинення її розшуку.

Якщо особа, зникла безвісти за особливих обставин, оголошена померлою,але її останки не знайдено, проведення розшуку не припиняється довстановлення її місцеперебування, місця поховання чи місцезнаходженняостанків такої особи (стаття 20 Закону про зниклих безвісти).

В свою чергу, Закон України «Про соціальний і правовий захист осіб,стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідокзбройної агресії проти України, та членів їхніх сімей» визначає основисоціального і правового захисту осіб, стосовно яких встановлено фактпозбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, атакож членів їхніх сімей.

Дія цього Закону, відповідно до положень пункту другого частини першоїстатті 1, поширюється на громадян України, які є цивільними особами, щоперебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під часвійни від 12 серпня 1949 року, яких було позбавлено особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України державою-агресором, її органами, підрозділами,формуваннями, іншими утвореннями під час перебування на тимчасовоокупованих територіях України або на території держави-агресора:

а) у зв`язку із здійсненням такими громадянами діяльності, спрямованої навираження поглядів, цінностей, позицій щодо відстоювання державногосуверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України,демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України,а також за здійснювану професійну, громадську, політичну чи правозахиснудіяльність, пов`язану із відстоюванням державного суверенітету, незалежності,територіальної цілісності і недоторканності України, демократичногоконституційного ладу та інших національних інтересів України, захистом прав тасвобод осіб, позбавлених особистої свободи через таку діяльність, якщо булипідстави вважати, що здійснення такої діяльності становило реальну абопотенційну небезпеку для незаконного переслідування особи державоюагресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями;

б) у зв`язку з незаконними діями держави-агресора, її органів, підрозділів,формувань, інших утворень з явною або прихованою метою спонукання України,іншої держави, державного органу, організації, у тому числі міжнародної,юридичних або фізичних осіб до дій або утримання від здійснення дій як умовизвільнення громадянина України.

Звертаємо увагу суду на те, що Позивачем до заяви, що подавалася длярозгляду Комісією з метою встановлення факту позбавлення особи особистоїсвободи поданої, а також і до позовної заяви не додано жодних доказів, які бвказували про наявність вищенаведених обставин, як передумову встановлення факту позбавлення ОСОБА_2 особистої свободи внаслідокзбройної агресії проти України у порядку пункту 2 частини першої статті 1Закону України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно якихвстановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресіїпроти України, та членів їхніх сімей».

Аналізуючи вищенаведене можна зробити висновок, що одна й та сама особав один й той самий час/момент не може мати статус особи, що зникла безвісти заособливих обставин (тобто місцезнаходження якої невідомо) і бути особою, якупозбавили особистої свободи внаслідок збройної агресії (тобто такою щоперебуває в полоні), оскільки останнє передбачає, що такий факт є підтвердженимвсіма доступними способами та засобами, (тобто місцезнаходження особивиявлено/встановлено). Крім того, лише належне підтвердження фактуперебування людини в полоні, а саме встановлення її місця перебування, можестати підставою для припинення її розшуку.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 , проживав за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що з 13.08.2022 року ОСОБА_2 перестав виходити на зв`язок.За свідченнями очевидців, він був затриманий у себе вдома представниками окупаційної влади російської федерації. Кілька військових машин під`їхали до будинку ОСОБА_2 , заїхали на задній двір і через деякий час забрали його. Озброєні російські солдати також сіли в машину ОСОБА_2 і всі поїхали в напрямку міста Берислав або Нова Каховка, Херсонської області.На цей час, про долю ОСОБА_2 чи його місцезнаходження Позивач не має інформації.

У зв`язку із цим, на підставі заяви Позивача було відкрито кримінальне провадження за фактом незаконного позбавлення волі ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0002349 від 05 вересня 2022 року.

Також згідно витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин №99 від 20 грудня 2023 року, ОСОБА_2 має статус особи, яка зникла безвісти за особливих обставин на території тимчасової окупації частини України.

У зв`язку із вищезазначеними подіями, Позивач звернулася до Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України із заявою від 01 квітня 2024 року про встановлення факту позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

Заява була складена за формою, затвердженою Наказом Мінреінтеграції №281 від 01 грудня 2022 року "Про затвердження форм заяв для забезпечення соціального і правового захисту осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей".

На підтвердження викладених в заяві обставин, Позивачем було додано до заяви наступні документи:

- Витяг з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань щодо відкриття кримінального провадження відносно незаконного позбавлення волі та утримання.

- Витяг з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин.

- Виписка з реєстру оборонців України, які перебувають у полоні держави-агресора, видана НІБ.

- Відповідь Робочої групи з питань насильницьких або недобровільних зникнень.

- Відповідь Центрального агентства з розшуку МКЧХ.

- Звіт про насильницькі чи недобровільні зникнення.

- Роздруківка статті із сайту "Медійна ініціатива за права людини» щодо обставин захоплення ОСОБА_2

- Паспорт ОСОБА_1

- РНОКПП ОСОБА_1

- Копія паспорту ОСОБА_2

- Копія РНОКПП ОСОБА_2

- Свідоцтво про шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Однак, Позивачем було отримано лист Мінреінтеграції №22/Г-6145-6.3-5147 від 02 липня 2024 року, у якому було зазначено, що "Комісією на засіданні 21.06.2024 за результатами розгляду Вашої заяви від 03.04.2024 прийнято рішення про непідтвердження факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України стосовно ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, шо рішення про встановлення зазначеного Факту не набрало достатньої кількості голосів.

Вважаючи відмову у відмову у встановленні факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України стосовно ОСОБА_3 позивач за захистом прав звернулась до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України.

Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС Україниу справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей» (далі - Закон) цей Закон визначає основи соціального і правового захисту осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, а також членів їхніх сімей.

Згідно із статтею 3 Закону №2010-ІХ прийняття рішень з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України здійснюється Комісією з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України (далі - Комісія).

Комісія утворюється при центральному органі виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованих територій України.

Комісія здійснює діяльність відповідно до Положення про Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, яке затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованих територій України.

Згідно із пунктом 1 Положення про Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2022 Nє 1281 (далі - Положення), Комісія утворюється при Мінреінтеграції з метою виконання завдань, визначених Законом України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей".

Відповідно до пункту 3 Положення, завданнями Комісії є:

1) розгляд заяв та матеріалів (довідки, інформація, інші документи), визначених пунктами 8, 9, 11 цього Положення, щодо встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, визнання членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України;

2) прийняття рішень про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України чи про непідтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України;

3) прийняття рішень про визнання членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, чи про відмову у визнанні особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України;

4) проведення аналізу практики застосування законодавства з питань соціального та правового захисту осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

Пунктом 5 Положення визначено, що Комісія утворюється у складі голови, заступника голови, секретаря та інших членів Комісії.

До складу Комісії входять:

-представник, визначений Президентом України;

-по одному представнику Мінреінтеграції, МЗС, Мінюсту, Міноборони, МВС, Мінсоцполітики, МОЗ, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Офісу Генерального прокурора, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим;

-не більше п`яти представників від громадських об`єднань, у тому числі міжнародних, що провадять діяльність у сфері захисту прав людини та опікуються особами, позбавленими особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, документують факти та злочини збройної агресії проти України, провадять пошукову діяльність.

Згідно із пунктом 7 Положення, організаційною формою роботи Комісії є засідання.

Засідання Комісії скликаються у разі потреби, але не рідше ніж один раз на квартал.

Рішення Комісії вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало більше половини присутніх на засіданні членів Комісії.

У разі рівного розподілу голосів вирішальним є голос головуючого на засіданні.

У разі відсутності достатньої кількості голосів під час голосування за прийняття рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України факт позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України вважається невстановленим.

За результатами розгляду поданих заяв, документів та/або відомостей Комісія приймає рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, про визнання особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройно агресії проти України, чи про непідтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, відмову у визнанні особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

Рішення Комісії оформляється протоколом, який підписується головою, заступником голови, секретарем та всіма членами Комісії, які брали участь у засіданні.

Прийняті Комісією рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, про визнання особи внаслідок збройної агресії проти України, вносяться до Єдиного реєстру осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 2010-ІX дія цього поширюється на громадян України, зокрема:

2) які є цивільними особами, що перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, яких було позбавлено особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, перебування на тимчасово окупованих територіях України або на території іншими утвореннями держави-агресора:

а) у зв`язку із здійсненням такими громадянами діяльності, спрямованої на вираження поглядів, цінностей, позицій щодо відстоювання державного суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України, а також за здійснювану професійну, громадську, політичну чи правозахисну діяльність, пов`язану із відстоюванням державного суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності України, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України, захистом прав та свобод осіб, позбавлених особистої свободи через таку діяльність, якщо були підстави вважати, що здійснення такої діяльності становило реальну або потенційну небезпеку для незаконного переслідування особи державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями;

б) у зв`язку з незаконними діями держави-агресора, її органів, підрозділів, формувань, інших утворень з явною або прихованою метою спонукання України, іншої держави, державного органу, організації, у тому числі міжнародної, юридичних або фізичних осіб до дій або утримання від здійснення дій як умови звільнення громадянина України.

В частинах другій, третій статті 4 Закону № 2010-ІХ наводиться перелік документів та відомостей, які є підставою для встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону.

Положеннями ст.4 Закону №2010-ІХ визначено перелік документів та відомостей, які є підставою для встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України відповідно до пп. а, б п. 2 ч.1 ст. 2 цього Закону.

Згідно із ч.6 ст.4 Закону №2010-ІХ під час розгляду заяв Комісією беруться до уваги:

1) інформація, відомості та/або дані, надані особою (заявником), її законним представником, іншою близькою особою, адвокатом чи іншим представником заявника за договором;

2) документи (довідки) щодо достовірності відомостей (інформації), наведених особою та/або стосовно особи, надані центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами на запит Комісії;

3) рішення з відповідних питань міжнародної судової установи, юрисдикція якої визнана Україною;

4) інша інформація, надана чи оприлюднена міжнародними, правозахисними та іншими організаціями.

У разі потреби Комісія заслуховує пояснення осіб, стосовно яких подані документи та/або відомості, та/або свідків, законного представника особи, іншої близької особи, адвоката чи іншого представника заявника, які надали Комісії свідчення, інформацію, відомості.

Суд звертає увагу на те, що перелік документів/відомостей не є вичерпним.

Відповідно до частини сьомої статті 4 Закону № 2010-ІХ за результатами розгляду поданих заяв, документів та/або відомостей з підстав, визначених частинами першою - п`ятою цієї статті, Комісія приймає рішення:

- про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України,

- про визнання особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України,

- про не підтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України,

- відмову у визнанні особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2022 р. № 1281 було затверджено, зокрема, Положення про Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

В пункті 3 Положення №1281 зазначено, що завданнями Комісії є:

1) розгляд заяв та матеріалів (довідки, інформація, інші документи), визначених пунктами 8, 9, 11 цього Положення, щодо встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, визнання членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України;

2) прийняття рішень про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України чи про не підтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

В пункті 8 Положення № 1281 вказується, що для прийняття рішення, передбаченого підпунктом 2 пункту 3 цього Положення, громадянин України, який є цивільною особою, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 р., звертається до Мінреінтеграції із заявою за формою, встановленою Мінреінтеграції.

До заяви він має додати документи та/або відомості, які за переліком, наведеним в Положенні № 1281, співпадають з переліком, що наведений у частинах другій, третій статті 4 Закону № 2010-IX. В абзацах четвертому-шостому пункту 7 Положення № 1281 передбачено, що рішення Комісії вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало більше половини присутніх на засіданні членів Комісії.

У разі рівного розподілу голосів вирішальним є голос головуючого на засіданні.

У разі відсутності достатньої кількості голосів під час голосування за прийняття рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України факт позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України вважається невстановленим.

Рішення Комісії оформляється протоколом, який підписується головою, заступником голови, секретарем та всіма членами Комісії, які брали участь у засіданні.

Втім Положення №1281 не містить процедурних вимог щодо вручення заявнику копії протоколу або витягу з нього, а тому інформування про прийняті рішення здійснюється шляхом направлення заявнику листа працівниками апарату Мінреінтеграції.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що Комісія повноважна прийняти рішення про не підтвердження не встановлення факту позбавлення цивільної особи особистої свободи в наслідок збройної агресії проти України з наступних підстав:

1.у разі відсутності події позбавлення особи особистої свободи, тобто коли позбавлення свободи не було.

2.у разі позбавлення особи особистої свободи за обставин, які не пов`язані зі збройною агресією проти України та/або з причини, яка відмінна від громадської, правозахисної, волонтерської і т. ін. діяльності такої особи чи не для використання як заручника (наприклад, у випадку вчинення щодо особи злочину позбавлення свободи іншою цивільною особою поза контекстом збройного конфлікту);

3.у випадку позбавлення особи особистої свободи з дотриманням норм Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 р., а також інших норм міжнародного гуманітарного права та міжнародного права прав людини;

4.у разі, якщо особою подані недостовірні відомості, інформація та/або документи (зазначене є й підставою для скасування раніше прийнятого рішення про встановлення факту, у відповідності до пункту 16 Положення №1281).

Як стало відомо з матеріалів справи, що всі згадані вище ситуації охоплюються абстрактною «недостатністю поданих документів» для встановлення факту (не встановлено подію, контекст, порушення прав або встановлено, що подано недостовірні дані).

Лист Мінреінтеграції№22/Г-6145-6.3-5147 від 02 липня 2024 року не містить жодного обґрунтування правової та фактичної підстав ухвалення Комісією рішення про не підтвердження (невстановлення) факту щодо позивачки.

В листі Мінреінтеграції№22/Г-6145-6.3-5147 від 02 липня 2024 року лише повідомляється: «у зв`язку з тим, що рішення про встановлення зазначеного факту не набрало достатньої кількості голосів».

Водночас, відсутність достатньої кількості голосів (більше половини присутніх) є результатом голосування, а не правовою/фактичною підставою для прийняття рішення про не підтвердження факту. Якщо більшість членів Комісії проголосували проти рішення про підтвердження (встановлення) факту, цьому мали б слугувати відповідні правова та фактична підстави, за які й проголосувала більшість.

Згадані вище судом норми Закону №2010-IX дозволяють стверджувати, що Комісія зобов`язана прийняти рішення на користь заявника, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом. Закон №2010-1Х не передбачає такого, що Комісія під час прийняття рішення має право діяти на власний розсуд (щодо одних людей встановлювати факт, а іншим - відмовляти на свій розсуд).

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Суб`єкт владних повноважень зобов`язаний обґрунтовувати адміністративні акти, які він приймає, крім випадків, прямо визначених законом.

Обґрунтованість, в силу вимог статі 2 КАС України, є однією з обов`язкових ознак рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, що підлягає встановленню адміністративним судом.

Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Дослідивши матеріали адміністративної справи судом встановлено, що лист Мінінтеграції №22/Г-6145-6.3-5147 від 02 липня 2024 року не містить жодного обґрунтування правової та фактичної підстав ухвалення Комісією рішення про не підтвердження факту щодо позивачки.

Відповідач не конкретизував, що саме стало підставою для прийняття рішення про не підтвердження факту: відсутність події позбавлення свободи, контексту збройного конфлікту, відсутність порушення прав заявниці під час позбавлення свободи, подання недостовірних даних тощо.

листі Мінреінтеграції№22/Г-6145-6.3-5147 від 02 липня 2024 року зазначається, що «за наявності додаткових відомостей або документів», позивачка може повторно звернутися до Комісії.

Водночас, за відсутності будь-якого обґрунтування прийнятого Комісією рішення, позивач не має інформації про те, які саме додаткові відомості або документи вона має подати, тобто, що саме вони повинні підтверджувати (подію, контекст, порушення прав тощо) та/або в чому саме полягають вади раніше поданих документів.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України (бульвар Чоколівський,13, м.Київ, 03186, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною відмову Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 21 червня 2024 року викладену у листі №22/Г-6145-6.3-5147 від 02 липня 2024 року, про (в частині) непідтвердження факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України стосовно громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України (бульвар Чоколівський,13, м.Київ, 03186, )при Міністерстві з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України повторно розглянути заяву громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), від 01 квітня 2024 року (зареєстровану в Мінрентеграції 03 квітня 2024 року) про встановлення факту позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачену суму судового збору у розмірі 1211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України (бульв. Чоколівський, буд. 13, м. Київ, 03186, ).

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С. Єфіменко