Справа № 120/2351/24
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2024-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/2351/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Комар Павло Анатолійович

Суддя-доповідач - Капустинський М.М.

13 серпня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Ватаманюка Р.В. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

у лютому 2024 року ОСОБА_1 звернуся до Вінницького окружного адміністративного суду позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що подав відповідачу заяву про отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у порядку ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-ХІІ (далі Закон № 3543). Право на відстрочку від мобілізації обумовлене тим, що він має мати, яка є інвалідом другої групи. Листом від 15.01.2024р. відповідач відмовив у наданні відстрочки, що позивач вважає протиправним.

Відповідач у встановлений судом строк подав до суду відзив на позовну заяву згідно якого просить у задоволенні позову відмовити. Заперечуючи проти вимог позивача відповідач зазначив з наданих позивачем документів вбачається, що крім позивача у його матері є чоловік та повнолітня дочка, будь яких доказів про те, що вони є непрацездатними або інвалідами І, ІІ групи та не мають можливості утримувати останню відсутні.

Щодо неможливості здійснювати утримання ОСОБА_2 її чоловіком ОСОБА_3 зазначено, що статтею 75 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Таким чином, з моменту реєстрації шлюбу, обов`язок щодо утримання ОСОБА_4 як непрацездатної особи першочергово покладено на її чоловіка. Крім того Позивачем не було надано жодних документів, які підтверджували б здійснення ним утримання непрацездатного батька своєї дружини ОСОБА_5 , або ж про те, що таке утримання не дозволяє ОСОБА_3 матеріально підтримувати свою непрацездатну дружину.

Щодо неможливості здійснювати утримання ОСОБА_2 її донькою ОСОБА_6 зазначено, що відповідно до статті 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватись про своїх непрацездатних батьків. Повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги (ч.1 ст.202 СК України). В свою чергу, документи, які було подано Позивачем, підтверджують виключно факт окремого проживання ОСОБА_6 , але не можуть слугувати підтвердженням її непрацездатності або інших поважних причин, які не дозволяють їй здійснювати утримання своєї непрацездатної матері ОСОБА_2 .

Таким чином, Відповідач, виходячи з наданих Позивачем документів, враховуючи положення абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та той факт, що у непрацездатної матері Позивача є працездатні чоловік та донька, оскільки Позивачем не було надано підтвердження зворотного, які зобов`язані відповідно до статей 75 та 202 СК України та статті 51 Конституції України утримувати непрацездатну ОСОБА_2 , відмовив ОСОБА_1 у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації згідно абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у зв`язку з наявністю інших працездатних осіб, зобов`язаних згідно закону утримувати його непрацездатну матір із числа осіб з інвалідністю.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 14 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що донька матері - ОСОБА_6 не проживає з матір`ю та не бере жодної участі у її житті та позивач є єдиним хто може забезпечити її утримання.

29 липня 2024 року від ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

У поданому відзиві відповідач заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. на надійшов відзив на апеляційну скаргу

Відповідно до п.3 ч.1ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Позивач перебуває на військовому обліку у відповідача.

У грудні 2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу на період навчання відповідно до на підставі абз. 11 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543. До заяви додано документи підтверджуючи про інвалідність матері - ОСОБА_2 .

Листом від 15.01.2024 року відповідач повідомив позивача, що рішенням комісії з надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 від 12.01.2024 протоколом №3 - відмовлено у продовженні від призову на військову службу під час мобілізації за абз. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". Зокрема, повідомлено, що на військовому обліку офіцерів запасу в ІНФОРМАЦІЯ_3 перебуває батько - ОСОБА_3 , 1971 р.н., який згідно ст. 75 СК України зобов`язаний утримувати свою непрацездатну дружину - ОСОБА_2 . Крім того, відповідно до відомостей, які містяться в особовій справі офіцера запасу ОСОБА_3 , в нього є донька - ОСОБА_6 , 2000 р.н., яка згідно ч. 1 ст. 202 СК України зобов`язана утримувати свою непрацездатну матір.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у ОСОБА_2 є повнолітня донька - ОСОБА_6 , яка в силу закону зобов`язана утримувати матір, яка є непрацездатною і потребує матеріальної допомоги. Крім того, у ОСОБА_2 є чоловік - ОСОБА_3 , на якого в силу вимог Сімейного кодексу України покладено обов`язок утримувати свою дружину.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 року захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року, дію якого продовжено.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 оголошено загальну мобілізацію.

Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-XII (далі- Закон №3543-XII) встановлено правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначено засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до ст.1 Закону №3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

У відповідності до ч. 1 ст. 22 Закону №3543-XIIгромадяни зобов`язані: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період; надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, Оперативно-рятувальній службі цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом.

Поряд з цим статтею 23 Закону №3543-XII передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Відповідно до вимог абз. 11 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543 не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати.

Аналіз вищезазначених положень дозволяє дійти висновку про те, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати.

Водночас, як встановлено з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу на період навчання відповідно до на підставі абз. 11 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543. До заяви додано документи підтверджуючи про інвалідність матері - ОСОБА_2 .

Однак, матеріалами справи підтверджується, що у ОСОБА_2 є повнолітня донька - ОСОБА_6 , яка в силу закону зобов`язана утримувати матір, яка є непрацездатною і потребує матеріальної допомоги.

Крім того, у ОСОБА_2 є чоловік - ОСОБА_3 , на якого в силу вимог Сімейного кодексу України покладено обов`язок утримувати свою дружину.

Щодо доводів апелянта про неможливість утримання матері іншими особами, а саме батьком та дочкою, то колегія суддів критично оцінює такі посилання позивача, з огляду на те, що до вимог чинного законодавства не позбавляє таких осіб обов`язку утримувати матір та дружину.

Таким чином, враховуючи зазначене вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для надання Позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до абз. 11 ч. 1 ст. 23 Закону №3543-XII, не підлягає задоволенню вимога зобов`язального характеру, оскільки остання як похідна від основної, в задоволені якої суд відмовив (п.23 ст.4 КАС України).

Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 червня 2024 року відповідає.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 червня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Ватаманюк Р.В. Сапальова Т.В.