Справа № 420/14301/24
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2024-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними бездіяльність, рішення та дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 09.05.2024 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якій позивач просить суд:

1. Визнати бездіяльність відповідача, щодо не поновлення пенсії позивачки протиправною та дискримінаційною, визнати протиправними та дискримінаційними та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачці викладене в листах відповідача №36619-33597/Г-02/8-1500/23 від 09.11.2023 та визнати протиправними та дискримінаційними дії відповідача стосовно відмови поновити виплату пенсію Позивачці;

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області вчинити певні дії - поновити виплату пенсії Позивачці з 28.09.1997, на вказаний нею банківський рахунок - НОМЕР_1 в АТ КБ Приватбанк, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що вона є громадянкою України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 , виданий органом 2ISR, 22.05.2023, ЙРЗ . 22.08.1994, по досягненню пенсійного віку та наявності 25 років страхового стажу, позивачці була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась їй до виїзду за кордон, що підтверджено наступними документами: - відповідним пенсійним посвідченням; - трудовою книжкою. Позивачка виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Починаючи з 28.09.1997 і станом на сьогоднішній день, позивачка призначеної по закону пенсії не отримує. Не дивлячись на рішення Конституційного суду України від 07.10.2009, яке скасувало дискримінаційні норми п. 2 ч. 1 ст. 49 та друге речення ст. 51 Закону про пенсії, які забороняли виплату пенсій особам, що виїхали на місце постійного проживання за кордон, органи Пенсійного фонду України на чолі з Пенсійним фондом України, з моменту винесення рішення Конституційним судом України і до сьогоднішнього дня на думку позивачки порушують її права. 25.10.2023 через електронний портал ПФУ, представник позивачки, діючи на підставі нотаріальної довіреності, надіслав безпосередньо до відповідача заяву про поновлення пенсії. У супровідних листах до УПФУ від 25.10.2023, позивачка виклала прохання здійснити відповідні запити, якщо у управління є необхідність у отриманні додаткових документів. Проте, відповідач знехтував даним проханням. Відповідач в своєму Рішенні про відмову у поновленні виплати пенсії, викладене в листі відповідача за №36619-33597/Г-02/8-1500/23 від 09.11.2023 протиправно відмовив у поновленні виплати пенсії позивачці. Рішення, дії та бездіяльність відповідача щодо відмови у поновленні виплати пенсії, є неправомірними і дискримінаційними та суперечать чинному законодавству, у зв`язку із чим і поданий адміністративний позов.

14.05.2024 ухвалою судді позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху та надано строк на усунення недоліків, а саме шляхом надання до суду доказів про сплату судового збору у сумі 968,96 грн та наданням позовної заяви із зазначенням відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету у сторін.

27.05.2024 до суду надійшла заява представника позивача (вхід.№ЕС/21347/24) про усунення недоліків на виконання ухвали від 14.05.2024.

Ухвалою судді від 03.06.2024 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у порядку статті 262 КАС України.

До суду від представника відповідача 11.08.2023 за вх №ЕП/31311/23 надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача вказує, що позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Незважаючи на те, що Головним управлінням та судами вже розглядалось питання позивача щодо поновлення виплати пенсії з 28.09.1997 та виплати на банківській рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів ОСОБА_1 знову звернулась 25.10.2023 через Вебпортал Пенсійного фонду України з заявою щодо поновлення їй пенсії. Листом №36619-33597/Г-02/8-1500/23 від 09.11.2023 позивачу роз`яснено порядок звернення до органу Пенсійного фонду з відповідною заявою про поновлення пенсії та умови набуття такого права. Законодавством не передбачено прийняття органами Пенсійного фонду України заяви про поновлення виплати пенсії, надісланою поштою громадянином України або представником, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно особисто звернутися до будь-якого відділу обслуговування громадян (сервісного центру) та надати заяву про поновлення виплати пенсії з оригіналами документів: паспорт громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків, трудова книжка, свідоцтво про шлюб. ОСОБА_1 не зверталася до Головного управління із заявою встановленого зразка про поновлення/призначення пенсії відповідно до вимог Закону №1058-IV, Порядку 22-1 та необхідним пакетом документів, що визначає право на поновлення пенсії. У зв`язку з тим, що позивачем не дотримано встановленого порядку звернення з відповідною заявою, Головне управління не має підстав для /поновлення/ призначення пенсії.

Виходячи з викладеного Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області просить суд відмовити у задоволенні позову.

До суду від представника позивача до суду 04.07.2024 за вх. № ЕС/27388/24 надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що позивачка підтверджує все викладене в позовній заяві.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено таке.

ОСОБА_2 є громадянкою України, 15.07.1997 отримала дозвіл на постійне проживання до Держави Ізраїль та була документована паспортом для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданий 05.08.1997 УМВС в Одеській області.

Позивачу була призначена пенсія за вислугу років з 22.08.1994 по 01.11.2001, про що свідчить пенсійне посвідчення № НОМЕР_4 , видане Ізмаїльським міським відділом соціального захисту населення від 30.08.1994 року.

28.09.1997 ОСОБА_1 виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль, та офіційними органами Ізраїлю був наданий документ - посвідченням особи № НОМЕР_5 , виданий органом відділення МВС м. Беер-Шева, 09.10.1997.

27.04.2021 ОСОБА_1 звернулась до уповноваженого управління Пенсійного фонду України з апостильованою заявою про призначення/перерахунок пенсії, згідно якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання та місце реєстрації ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , документ, що посвідчує особу: посвідчення особи серія НОМЕР_5 , видане відділенням МВС м. Беер-Шева, від 09.10.1997, у якій просила поновити їй виплату пенсії з 28.09.1997.

09.07.2021 представником ОСОБА_1 за дорученням - адвокатом Меламед В. супровідним листом «Про поновлення пенсії ОСОБА_1 » надано до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області належним чином засвідчені копії документів: довіреність представників; посвідчення особи; ІПН; трудова книжка; пенсійне посвідчення № НОМЕР_4 , а також оригінал апостильованої заяви ОСОБА_1 про поновлення пенсії та заява про витребування пенсійної справи та поновлення виплат пенсії.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення їй пенсії.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.03.2022 у справі № 420/20694/21 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.12.2021 по справі № 420/20694/21 скасовано, ухвалено у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути подану ОСОБА_3 заяву про поновлення виплати пенсії за віком. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

11.04.2022 відділом перерахунків пенсій № 3 ГУ ПФУ в Одеській області за результатами повторного розгляду заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.03.2022 по справі № 420/20694/21, прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у поновлені виплати пенсії, оскільки позивачем порушений порядок звернення до територіального органу Пенсійного фонду, а саме ОСОБА_1 особисто не зверталась, оригінали паспорту громадянина України та довідку про реєстрацію місця проживання особи не надала, а тому підстав виплати пенсії за вислугу років немає.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2023 по справі №420/16246/22 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задоволено, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2023 року скасовано та ухвалено постанову про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 .

25.10.2023 представником ОСОБА_4 ОСОБА_5 було подано заяву до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеські області про поновлення ОСОБА_1 з моменту припинення 28.09.1997 виплати пенсії та виплачувати таку пенсію на рахунок, який відкрито в АТ КБ «Приватбанк».

Також 25.10.2023 представником ОСОБА_4 адвокатом Меламедом В.Б. через електронний портал Пенсійного фонду України до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеські області було подано заяву, в якій просив поновити ОСОБА_1 з моменту припинення 28.09.1997 виплату пенсії.

До вказаної заяви заявником було додано апостильовану та нотаріально завірену довіреність; паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 ; РНОКПП; трудову книжку; пенсійне посвідчення № НОМЕР_4 (належним чином засвідчена копія); заява про поновлення пенсії; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордер.

У відповідь на вказану заяву відповідачем надано лист від 09.11.2023 №36619-33597/Г-02/8-1500/23, в якому вказано, що для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно особисто звернутися до будь-якого відділу обслуговування громадян (сервісного центру) та надати заяву про поновлення виплати пенсій з оригіналами документів: паспорт громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків, трудова книжка, свідоцтво про шлюб.

Не погоджуючись із зазначеною відповіддю відповідача, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 3 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, яка набрала чинності з 1 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.

Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.

Згідно із частиною третьою статті 25 Конституції України Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Крім того, суд зазначає, що пенсії за віком відповідають ознакам такої категорії як власність, а тому не залежать від місця проживання особи пенсіонера, а її протиправне позбавлення буде порушенням гарантій, передбачених частиною четвертою статті 41 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Поряд з цим, відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Згідно ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (чинного та в редакції на момент припинення виплати пенсії позивачу) громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. Порядок переведення пенсій, призначених внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання, в інші країни визначається Кабінетом Міністрів України.

З 01.01.2004 набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV.

При цьому, згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 17.11.2005 № 3108-IV, який набрав чинності 13.12.2005, пункт 15 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» доповнено абзацами другим і третім такого змісту: «Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років».

За змістом ст.ст. 49, 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV в редакції до 07.10.2009 (надалі - Закон № 1058-ІV) виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого дана Верховною Радою України. У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, виплачується за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Водночас, рішенням від 07.10.2009 № 25-рп/2009, пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Як зазначено в рішенні від 07.10.2009 № 25-рп/2009, наведеними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як вказав Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена у зв`язку із виїздом за кордон.

З цього часу органи ПФУ мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон та яким виплату пенсії припинено, та відповідно органи ПФУ не мають повноважень на припинення виплати таким пенсіонерам пенсії.

Відповідач визнає, що позивач до 28.09.1997 отримувала пенсію, виплата якої припинена саме у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання за кордон.

Разом з цим, з 07.10.2009 (день набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009) до теперішнього часу виплату пенсії позивачу протиправно не поновлено.

З пункту 3 резолютивної частини рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 вбачається, що Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Проте, відповідні зміни до законодавства до цього часу не були внесені.

Відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

З огляду на викладене, враховуючи висновки Верховного Суду, оскільки наразі відсутній чіткий механізм, як відновлення, так і призначення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, суд приходить до висновку, що існуючі «загальні» норми не повинні тлумачитись Пенсійним фондом з надмірним формалізмом, зважаючи на те, що не проведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів.

Щодо посилань відповідача на те, що ОСОБА_1 необхідно особисто звернутися до будь-якого відділу обслуговування громадян (сервісного центру) та надати заяву про поновлення виплати пенсій з оригіналами документів: паспорт громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків, трудова книжка, свідоцтво про шлюб суд зазначає.

Відповідно до п.1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постанова правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (далі також Порядок №22-1, у редакції, чинній на 25.10.2023) заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).

Заява про призначення, перерахунок пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання, працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера може подаватись заявником разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів), через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України (далі - вебпортал) або засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг (далі - Портал Дія) з використанням електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, відповідно до Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 липня 2015 року № 13-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 серпня 2015 року за № 991/27436.

У разі подання заяви засобами Порталу Дія та за умови реалізації технічної можливості щодо її формування та подання, формування заяви здійснюється засобами Порталу Дія відповідно до відомостей, зазначених в додатках до цього Порядку. Відомості, необхідні для формування заяви, можуть бути отримані шляхом електронної інформаційної взаємодії з інформаційно-комунікаційними системами та публічними реєстрами органів державної влади.

У період дії воєнного стану в Україні та протягом трьох наступних місяців після місяця, в якому його буде припинено чи скасовано, заява про призначення (поновлення) пенсії та документи, необхідні для призначення (поновлення) пенсії, особами, які у зв`язку з агресією Російської Федерації тимчасово проживають за кордоном та отримали тимчасовий захист або статус біженця (далі - особи, які тимчасово проживають за кордоном), можуть надсилатись поштою.

Відповідно до п.5 Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 липня 2015 року № 13-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 серпня 2015 року за № 991/27436 (далі Положення №13-1) особи, що звертаються до органів Пенсійного фонду, мають право зокрема звертатися до органів Пенсійного фонду особисто або через представника, повноваження якого оформлено у встановленому законом порядку.

Таким чином, ні Порядком №22-1, ні Положенням №13-1 не передбачено саме обов`язку пенсіонера особисто звертатись до органів Пенсійного фонду України із заявою.

Також, у постанові від 20 січня 2022 року (справа № 280/4551/21) Верховний Суд вказав на те, що очевидним є те, що необхідність приїзду людей похилого віку, які виїхали на постійне проживання за межі України, виключно з метою особистого звернення до Пенсійного органу задля виправлення помилки, допущеної державою, є додатковим тягарем для таких осіб і не сприяє відновленню їх порушеного права. Такий підхід суперечить тезам, покладеним Конституційним судом України в основу рішення від 07.10.2009 № 25-рп/2009.

Також у вказаній постанові Верховний Суд сформував наступний правовий висновок: подання заяви про поновлення виплати пенсії пенсіонеру, який виїхав на постійне проживання за межі України, у період дії Порядку №22-1 у редакції постанов правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1 та від 16.12.2020 № 25-1 допускається, у тому числі, представником такого пенсіонера за довіреністю і така заява повинна бути розглянута Пенсійним органом з урахуванням інших вимог Порядку №22-1.

Зокрема, у Порядку №22-1 у додатку 7 «Пам`ятка пенсіонеру» у п.1 визначено, що пенсіонери мають право: звертатися до територіального органу Пенсійного фонду України особисто або через законного представника, представника, повноваження якого оформлено у встановленому законом порядку (у випадках, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон)).

Щодо посилань відповідача на необхідність надання позивачем оригіналів документів, суд зазначає таке.

Відповідно до п.2.8 Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати:

1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу;

2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу;

3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім`ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім`ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника особою з інвалідністю або учасником війни тощо).

Відтак, зважаючи на наявність у відповідача пенсійної справи позивача (доказів протилежного до суду не надано), те, що додання до заяви про поновлення особі виплати пенсії інших документів є правом особи, а не її обов`язком, те, що таким порядком не передбачено обов`язку особи надати до пенсійного органу оригіналів паспорта громадянина України, реєстраційного номеру облікової картки платника податків, трудової книжки, свідоцтва про шлюб, суд вважає, що такі доводи не можуть бути підставою для відмови у поновленні виплати пенсії.

Враховуючи положення ч. 5 ст. 242 КАС України, суд також звертає увагу на те, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами, що також передбачено в статті 46 Конституції України.

З огляду на вищевикладене у сукупності, суд приходить до висновку, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 відсутні підстави для зупинення виплати пенсії позивача у зв`язку із виїздом за кордон, та відповідач підлягає зобов`язанню поновити позивачці виплату пенсії з дня набрання чинності таким рішенням Конституційного Суду України 07.10.2009.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача провести виплату поновленої пенсії позивачці з нарахуванням індексації, суд вважає, що така вимога є передчасною, оскільки питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватися позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум, відтак у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду.

Вказані висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 16.03.2023 у справі №420/7835/19.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача провести виплату поновленої пенсії позивачці з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, суд зазначає таке.

Частиною 2 статті 46 Закону № 1058-IV передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III (далі - Закон № 2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно з частиною першою-другою статті 2 Закону № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), сума індексації грошових доходів громадян.

Враховуючи зазначені вище норми та обставини цієї справи, оскільки непроведення виплати пенсії позивачці відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, суд приходить до висновку, що поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до частини другої статті 46 Закону № 1058-IV.

Зазначені висновки суду узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18, та Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 30.07.2020 у справі № 461/5775/16-а, від 30.07.2020 у справі № 802/798/18-а, від 24.09.2020 у справі № 0240/3646/18-а, від 24.09.2020 у справі № 806/1754/18, від 18.05.2022 у справі № 160/5259/20, від 16.03.2023 у справі №420/7835/19, у правовідносинах, подібних тим, які є спірними у даній справі. У цих справах Верховний Суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог про поновлення виплати пенсії без обмеження будь-яким строком та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до частини другої статті 46 Закону № 1058-IV, оскільки не проведення виплати пенсії позивачці відбулося з вини держави в особі її компетентних органів.

Відтак, з урахуванням вищевикладеного, оскільки лист відповідача від 09.11.2023 не є рішенням суб`єкта владних повноважень, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з урахуванням вимог ч.2 ст.9 КАС України шляхом:

- визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови, викладеної у листі №36619-33597/Г-02/8-1500/23 від 09.11.2023, у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 ;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 , починаючи з 07.10.2009 на вказаний нею банківський рахунок № НОМЕР_1 в АТ КБ Приватбанк.

Щодо вимог виплати компенсації втрати частини доходів, суд виходить з такого.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі статтею 4 цього Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 № 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Пунктами 2, 3 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:

- пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат);

- соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);

- стипендії;

- заробітна плата (грошове забезпечення).

Згідно із пунктом 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Тож основними умовами для виплати суми компенсації є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Вказане питання вже розглядалося Верховним Судом.

Отже, оскільки позивачу не був нарахований та виплачений дохід, то позовні вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії є передчасними, а відтак правові підстави для їх задоволення відсутні.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Позивачем, за звернення до суду з даним адміністративним позовом, було сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн, що підтверджується квитанцією № 2268-2427-7964-8306 від 24.05.2024.

У зв`язку з задоволенням даного адміністративного позову, керуючись ст.139 КАС України, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 968,96 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 205, 242-246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними бездіяльність, рішення та дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови, викладеної у листі №36619-33597/Г-02/8-1500/23 від 09.11.2023, у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 , починаючи з 07.10.2009 на вказаний нею банківський рахунок № НОМЕР_1 в АТ КБ Приватбанк.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 968,96 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА