Справа № 420/33943/23
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2024-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Вікторії ХОМ`ЯКОВОЇ, розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання противоправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за 168 днів невикористаної відпустки, передбаченої ст. 19 Закону України "Про відпустки", за 2009 - 2023 роки.

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за 168 днів невикористаної відпустки, передбаченої ст. 19 Закону України "Про відпустки", за 2009 - 2023 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 з 3 березня 2009 року по 2023 рік. Станом на березень 2009 року в сім`ї позивача був син ОСОБА_2 - 1998 р.н. та ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . У 2011 році молодшому сину ОСОБА_3 була встановлена група інвалідності та з того часу подовжувалася. Відповідно до ст. 19 Закону України "Про відпустки" позивач, вважає, що в нього є право додаткову відпустку, окрім іншого, виходячи з наступного розрахунку: 2009 рік - 7 днів (двоє дітей віком до 15 років) (редакція Закону 2009 року); 2010 рік - 10 днів (двоє дітей віком до 15 років) (редакція Закону 2010 року), 2011-2013 рр. - 17 днів (двоє дітей віком до 15 років, одна дитина з інвалідністю), з 2014 по 2023 рр. 10 днів (одна дитина до 15 років з інвалідністю). Під час служби додаткова соціальна відпустка позивачу відповідно ст. 19 Закону України "Про відпустки" позивачу не надавалася, всього 168 днів.

Під час служби вказані відпустки позивачу не надавалися, тому під час звільнення відповідач був зобов`язаний надати грошову компенсацію за всі невикористані дні відпустки. Таку бездіяльність позивач вважає протиправною, просить задовольнити позов.

Ухвалою від 12.12.2023 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання до суду відзиву на позовну заяву

22.12.2023 до суду надійшов відзив, в якому відповідач зазначає, що в період з 03.03.2009 по 29.11.2011 позивач проходив службу на посаді старшого офіцеру відділу територіального забезпечення військ в 85 центрі забезпечення речовим майном ЦУРЗ тилу ГУЛ КСП ЗСУ. Безпосередньо в військовій частині НОМЕР_1 позивач проходив службу в період з 29.11.2011 по 15.09.2023, а 85 центр забезпечення речовим майном ЦУРЗ тилу ГУЛ КСП ЗСУ не є Військовою частиною НОМЕР_1 та вказаний центр не був у складі цієї військової частини. В період з березня 2009 по 09.05.2021, коли виникли спірні правовідносини, стаття 19 Закону України "Про відпустки" була в наступних редакціях: до 01.01.2015, додаткова відпустка надавалась жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів. Відповідно до ч.1 ст. 19 Закону України "Про відпустки" в редакції 01.01.2015 до 09.05.2021 додаткова відпустка також надавалась жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів. Тобто, додаткова відпустка надавалась саме жінці, яка працює, а що стосується батька, то така відпустка надається батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі). В позовній заяві позивач лише зазначає, що він являється батьком дітей, а тому, окрім доказів спорідненості з дітьми, повинні бути надати докази того, що ОСОБА_1 виховує дитину без матері або мати дитини тривалий час перебуває в лікувальному закладі. Оскільки ОСОБА_1 виховував дитину разом із матір`ю - дружиною ОСОБА_1 та вона не перебувала в лікувальному закладі тривалий час, зазначені в позовній заяві підстави не дають позивачу права на компенсацію за додаткову відпустку в 2009 - 2021 роках. Посилання позивача на дискримінацією за ознаками статі, що суперечить статті 24 Конституції України, та на колізію, яка існувала між нормами Закону №504/96-ВР, в саме статей 19 та 24, які діяли з часу прийняття цього Закону, не являється підставою для задоволення вказаних позовних вимог, так, як ст. 19 Закону України "Про відпустки", в редакції яка діяла на момент виникнення правових відносин, було визначено вичерпний перелік підстав надання додаткової відпустки батьку дитини.

Також відповідач зазначає, що для набуття права на таку відпустку працівник зобов`язаний подати роботодавцю докази про наявність дитини, про те, що такий працівник є батьком, що виховує дитину без матері або вона тривалий час перебуває в лікарняному закладі. Позивач за час проходження служби до моменту звільнення жодного разу належним чином не звертався до командира військової частини НОМЕР_1 , а саме, не подавав рапорти про надання додаткової соціальної відпустки та не подавав рапорт щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки, а також не надавав документів, які б підтверджували статус батька, який виховує дитину без матері або документів, які б підтверджували статус дитини з інвалідністю. Таким чином, позивач не надав суду доказів про те, що військова частина НОМЕР_1 мала належну інформацію про наявність у нього підстав передбачених ст. 19 Закону України "Про відпустки" протягом всього періоду проходження військової служби.

28.12.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача вказує, що в період з 03.03.2009 по 29.11.2011 позивач проходив службу на посаді старшого офіцеру відділу територіального забезпечення військ в 85 центрі забезпечення речовим майном ЦУРЗ тилу ГУЛ КСП ЗСУ. У 2011 році цей Центр було реорганізовано і військова частина НОМЕР_1 була визначена його правонаступником прав та обов`язків . Також позивач звертає увагу суду на те, що позивач просить грошову компенсацію як один із батьків (незалежно від статі), який працював та мав двох дітей, один з яких згодом був визнаний дитиною з інвалідністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та з`ясувавши обставини справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, щ в період з 03.03.2009 по 29.11.2011 позивач проходив службу на посаді старшого офіцеру відділу територіального забезпечення військ в 85 центрі забезпечення речовим майном ЦУРЗ тилу ГУЛ КСП ЗСУ, в подальшому з 29.11.2011 по 15.09.2023, позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Позивач стверджує, що в 2011 році цей Центр було реорганізовано і військова частина НОМЕР_1 була визначена правонаступником його прав та обов`язків.

Станом на березень 2009 року в сім`ї позивача був син ОСОБА_2 - 1998 р.н. та ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . У 2011 році молодшому сину ОСОБА_3 була встановлена група інвалідності та з того часу подовжувалася.

З 18.03.2016 по 25.08.2018 дружина позивача працювала. Під час роботи додаткова соціальна відпустка відповідно ст. 19 Закону України "Про відпустки" їй не надавалася. Після звільнення дружина позивача більше не працювала .

З 2009 року по 2023 рік додаткова соціальна відпустка позивачу відповідно ст. 19 Закону України "Про відпустки" також не надавалася.

З 2014 року був оголошений особливий період, з того часу надання додаткових відпусток взагалі було припинено.

Згідно з пунктом 3 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердж. Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі Порядок № 260) у рік звільнення виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

У 2023 році позивач був звільнений з військової служби за станом здоров`я з посади заступника начальника речового складу військової частини НОМЕР_1 , виключений зі списків частини та всіх видів забезпечення наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.09.2023 № 258 з 15.09.2023 . Компенсація за додаткову відпустку , яка передбачена ст. 19 Закону "Про відпустки" позивачу не виплачена.

Позивач вважає що має право на таку компенсацію, виходячи з наступного розрахунку:

2009 рік - 7 днів (двоє дітей віком до 15 років) (редакція Закону 2009 року);

2010 рік - 10 днів (двоє дітей віком до15 років) (редакція Закону 2010 року),

2011 рік - 17 днів (двоє дітей віком до15 років, одна дитина з інвалідністю).

2012 рік - 17 днів (двоє дітей віком до15 років, одна дитина з інвалідністю).

2013 рік - 17 днів (двоє дітей віком до 15 років, одна дитина з інвалідністю).

2014 рік - 10 днів (одна дитина до 15 років з інвалідністю).

2015 рік - 10 днів (одна дитина до 15 років з інвалідністю).

2016 рік - 10 днів (одна дитина до 15 років з інвалідністю).

2017 рік - 10 днів (одна дитина до 15 років з інвалідністю).

2018 рік - 10 днів (одна дитина до 15 років з інвалідністю).

2019 рік - 10 днів (одна дитина до 15 років з інвалідністю).

2020 рік - 10 днів (одна дитина до 15 років з інвалідністю).

2021 рік - 10 днів (одна дитина до 15 років з інвалідністю).

2022 рік - 10 днів (одна дитина до 15 років з інвалідністю).

2023 рік - 10 днів (одна дитина до 15 років з інвалідністю).

Всього 168 днів.

Позивач вважає, що під час виключення позивача зі списків особового складу, відповідач проявив бездіяльність, не нарахував та не виплатив йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбачену ст. 19 Закону України "Про відпустки" (в редакціях на час виникнення спірних правовідносин), внаслідок чого звернувся із даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право військовослужбовців на відпустки та порядок їх надання закріплено Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон). У всіх питаннях, які стосуються надання відпусток та не врегульовані цим Законом, необхідно керуватися Кодексом законів про працю України та Законом України "Про відпустки".

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про відпустки" в редакціях, що були чинними у період з 2009 по 2021 рік, жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Законом № 1401-ІХ від 15.04.2021 (набув чинності 09.05.2021) були внесені зміни до ст. 19 Закону "Про відпустки" і вона набула наступного змісту:

"Одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів."

Стаття 24 того ж Закону України "Про відпустки" також змінювалася, і на момент звільнення позивача мала наступний вигляд: "У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи".

Таким чином до 2021 року статею 19 Закону "Про відпустки" визначено право на соціальну відпустку на дітей лише для жінок, які працюють і мають двох або більше дітей віком до 15 років. або дитину-інваліда, такою відпусткою може скористатися батько, який працює і виховує дитину без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі) (одинокий батько).

Позивач не відносився до категорії одинокого батька, оскільки виховував дітей у шлюбі разом з їх матір`ю, тому право на додаткову відпустку за ст. 19 Закону "Про відпустки" він не мав.

Суд не приймає доводи позивача , викладені в позовній заяві, про те, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками, а також що запровадження законодавчих обмежень у здійсненні конституційних прав і свобод людини і громадянина не може суперечити принципові рівноправності, установленому статтями 21, 24 Конституції України, на існуючу коліцію між нормами ст.ст. 19 та 24 Закону "Про відпустки".

До внесення змін (до 09.05.2021) до ст. 19 Закону "Про відпустки" у відповідача був відсутній передбачений законодавством обов`язок щодо надання даного виду додаткової відпустки. Норми ст. 19 Закону "Про відпустки" в попередній редакції не визнавались неконституційними. Тому право на відпустку, яка передбачена ст. 19 Закону "Про відпустки", позивач набув тільки з 09.05.2021.

Також суд вважає обгрунтованими доводи відповідача про те, що позивач не звертався протягом служби та після звільнення до військової частини із рапортом (заявою) про надання соціальної додаткової відпустки (або її компенсації) з документами, які підтверджують право на таку соціальну додаткову відпустку.

Соціальна відпустка надається в обов`язковому порядку на бажання працівника. Тому якщо працівник, який має право на соціальну відпустку на дітей, не виявив бажання скористатись нею протягом декількох років, то порушення законодавства про відпустки з боку роботодавця не вбачається і, відповідно, немає підстав для притягнення останнього до відповідальності.

Також відсутні будь-які докази звернення позивача до відповідача із заявою про виплату компенсації за соціальну відпустку з наданням відповідних документів, копії свідоцтва про народження дитини, копія пенсійного посвідчення або посвідчення одержувача державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, яке містить запис про інвалідність дитини, або копія медичного висновку про дитину з інвалідністю, виданого закладами та установами МОЗ.

Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень це зовнішня форма поведінки (діяння) органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Обов`язковою умовою надання захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод та інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати), зазвичай, індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Тобто гарантоване статтею 55 Конституції України і конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим.

Водночас, як убачається з обставин цієї справи, позивач не надав суду доказів того, що звертався з відповідними рапортами в період служби до командира військової частини про надання додаткових відпусток з документами, які підтверджують право на отримання такого виду відпусток. Також відсутні докази того, що після звільнення зі служби позивач звертався до відповідача із відповідною аналогічною заявою про виплату компенсації за неотримані відпустки. Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечує будь-які звернення та надання позивачем відповідних документів про наявність дітей та підтвердження інвалідності дитини..

Приймаючи до уваги викладене, не можна стверджувати, що відповідач вчинив відносно позивача протиправну бездіяльність щодо ненадання таких відпусток або компенсації за невикористані відпустки. З огляду на це, немає підстав для висновку про те, що мала місце бездіяльність, тим більше про її протиправність.

У постанові від 20.02.2019 у справі №522/3665/17 Верховний Суд сформулював загальні підходи до справ, в яких йдеться про захист законних інтересів. "В контексті завдань адміністративного судочинства (ст. 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту…Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.

Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду:

а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або

б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або

в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або

г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.

З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

З наведеного випливають такі ознаки "потерпілого" від порушення законного інтересу:

(а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов;

(б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності;

(в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду);

(г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.

Зазначені критерії не мають застосовуватись механічно та негнучким способом. Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому у кожній конкретній справі дослідження інтересу особи через призму наведених критеріїв буде слугувати гарантією захисту таких інтересів".

У справі, що розглядається, судом не встановлено, що відповідач був зобов`язаний надати позивачу соціальну додаткову відпустку або при звільнення зі служби - її компенсацію, але протиправно не надав її. Ненарахування та невиплата компенсації за невикористану відпустку є наслідком бездіяльності самого позивача, оскільки він не звертався до командира в період проходження служби або після звільнення зі служби із наданням документів, необхідних для видачі відповідного наказу про нарахування та виплату компенсації. Тому підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 90, 143, 243- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вікторія ХОМ`ЯКОВА

.