Справа № 640/5826/21
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2024-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2024 року Київ справа №640/5826/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною, стягнення вихідної допомоги при звільненні, надурочних виплат та середнього місячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

До Окружного адміністративного суду м. Києва надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора (попередня назва Генеральна прокуратура України) щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 належних при звільненні сум зокрема компенсації за невикористану відпустку;

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора (попередня назва Генеральна прокуратура України) щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні;

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора (попередня назва Генеральна прокуратура України) щодоне оплати надурочної роботи ОСОБА_1 ;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в сумі 49 704,13 грн;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 оплату надурочної роботи в сумі 3940,50 грн;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній місячний заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні та оплати надурочної роботи починаючи з 25 грудня 2019 року по день ухвалення рішення;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог вказано, що після звільнення ОСОБА_1 з Генеральної прокуратури України останнім встановлено невиплату вихідної допомоги при звільненні, передбаченої ст. 44 Кодексу законів про працю України у заявленому розмірі, не здійснено оплати надурочної роботи у 2014 році, а також остаточний розрахунок з вини відповідача всупереч вимог ст. 116 КЗпП України зокрема в частині компенсації за невикористані дні відпустки з ним проведено не в день звільнення, а через 22 календарні дні після фактичного припинення трудових відносин чим грубо порушені трудові права позивача.

Вказане, у свою чергу, за твердженням позивача, є підставою для стягнення з Офісу Генерального прокурора, як правонаступника Генеральної прокуратури України, на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки при звільненні з 25.12.2019 по день ухвалення судового рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва 13.03.2021 від відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

В матеріалах справи наявний відзив відповідача на позовну заяву, в якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог, вказавши про те, що нормативно-правовим актом, який регулює статус прокурорів та, відповідно, має статус спеціального, є Закон України «Про прокуратуру». Натомість, як наголошено у відзиві, ст. 44 Кодексу законів про працю України не передбачає можливості виплатити вихідну допомогу у разі припинення з працівником трудового договору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» як і сам наведений закон, а тому правові підстави для виплати вихідної допомоги позивачу у відповідача відсутні. Безпідставним вважає представник відповідача вимоги позивача про оплату надурочної роботи, оскільки на думку відповідача позивачем не доведено факт знаходження на робочому місці під час чергувань, а в розпорядженнях про чергування не покладено на позивача жодних додаткових трудових обов`язків. Зазначає, що позивачу при звільненні нараховано та здійснено усі виплати при звільненні, а затримка у нарахуванні і виплаті за 10 днів невикористаної позивачем відпустки виникла з причин відсутності інформації щодо залишків відпусток та закриттям рахунків поточного бюджетного періоду за 2019 рік. З урахуванням викладеного, представником відповідача наголошено на тому, що позивачу при звільненні виплачено всі належні суми, відтак, підстав для застосування до Офісу Генерального прокурора відповідальності за затримку розрахунку при звільненні немає. На додаток, представником відповідача наголошено на тому, що сума витрат на професійну правничу допомогу не є співмірною та не відповідає принципу справедливості, правнича допомога неякісна, а тому вимога про їх стягнення задоволенню не підлягає.

В матеріалах справи наявна відповідь на відзив, де позивачем додатково наголошено на обґрунтованості заявлених позовних вимог.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 №2825-ІХ, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

26.10.2023 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 26.10.2023 справа розподілена судді Горобцовій Я.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 адміністративну справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

Відповідачем на адресу Київського окружного адміністративного суду направлено відзив на позовну заяву, де останній не погодився з доводами позивача, позов заперечив, зазначив, що Генеральною прокуратурою України усі виплати ОСОБА_1 було здійснено при звільненні.

Позивач подав до суду заяву про закриття підготовчого провадження, просив розпочати розгляд справи по суті та перейти до розгляду справи у порядку письмово провадження.

Представник відповідача поклався на розсуд суду.

З огляду на викладене, на підставі ч. 3 ст. 194 КАС України, суд вбачає за необхідне подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом Генеральної прокуратури України від № 2114ц від 21.12.2019 на підставі ст. 9 Закону України «Про прокуратуру», пп. 2 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» ОСОБА_1 звільнено з посади начальника третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.12.2019. У даному наказі також визначено Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

Надалі, ОСОБА_1 звернувся до Офісу Генерального прокурора із заявою від 28.12.2020, в якій просив повідомити інформацію про проведення чи не проведення остаточного розрахунку з ним при звільненні, а також вказати загальну суму такого розрахунку і всі складові, що увійшли до нього.

Листом від 29.01.2021№ 21-216 вих.21 Офіс Генерального прокурора повідомив ОСОБА_1 про те, що при звільненні йому нараховано та виплачено заробітну плату по день звільнення, а також компенсацію за 19 невикористаних днів відпусток, а загалом перераховано через Державну казначейську службу України, де на обслуговуванні перебуває Офіс Генерального прокурора на картковий рахунок позивача до відповідної установи банку 76588, 42 грн. В подальшому, після надходження уточнюючої інформації щодо залишків відпусток ОСОБА_1 нараховано компенсацію за невикористані 10 календарних днів відпусток, при цьому після відкриття асигнувань на виконання програм загального фонду державного бюджету відповідно до кошторису Офісу Генерального прокурора на 2020 рік відповідні кошти в сумі 11773,45 грн платіжним дорученням від 15.01.2020 перераховано на картковий рахунок позивача.

Вважаючи на підставі викладеного порушеними власні права та охоронювані законом інтереси, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді. Відповідно до п. 9 ч. 1 даної статті, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено на підставі п. 9 ч.1 ст. 51 Закону «Про прокуратуру» №1697-VII, що підтверджується копією наказу Генерального прокурора № 2114ц від 21.12.2019, який міститься в матеріалах справи. В день звільнення 24.12.2019, який відповідно до вимог діючого законодавства вважається останнім робочим днем відповідачем нараховано та перераховано на картковий рахунок позивача у банківській установі грошові кошти в сумі 76588,42 грн як усі суми, що належать позивачеві при звільненні, в тому числі і компенсацію за 19 днів невикористаної відпустки, що підтверджується копією розрахункового листа за грудень 2019 року, а також копією листа Офісу генерального прокурора від 29.01.2021 № 21-216 вих 21, які містяться в матеріалах справи.

Разом із цим вже 15.01.2020 року тобто через 14 робочих днів (22 календарних дні) відповідачем перераховано на картковий рахунок позивача у банківській установі грошові кошти у виді компенсації за 10 невикористаних днів відпустки в сумі 11773,45 грн, які були нараховані позивачеві вже фактично після звільнення. Відповідно до позиції відповідача, викладеної ним у відзиві на позов, а також у листі від 29.01.2021 № 21-216 вих 21, які містяться в матеріалах справи зазначене дійсно мало місце та відбулось після надходження уточнюючої інформації.

Під час розгляду справи представником відповідача не надано належного обґрунтування несвоєчасного розрахунку позивача за всі дні невикористаної ним відпустки, а факт надходження уточнюючої інформації на який посилається представник відповідача таким не є оскільки не відображає об`єктивних обставин відсутності такої інформації у відповідача в день звільнення позивача, а отже не виправдовує факт порушення вимог діючого законодавства про працю.

Враховуючи відсутність на день звільнення позивача спору із відповідачем про розмір сум, належних працівникові при звільненні відповідач в усякому випадку повинен був у зазначений у ч. 1 ст. 116 КЗпП України строк виплатити не оспорювану ним суму позивачеві.

Таким чином невиплата ОСОБА_1 усіх сум, що належать йому від Офісу генерального прокурора в день звільнення в тому числі усіх днів невикористаних ним відпусток суперечить вимогам ст. 116 КЗпП України та є протиправною.

Щодо невиплати позивачеві вихідної допомоги при звільненні суд зазначає наступне.

Законом України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон №1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону №1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді. Відповідно до п. 9 ч. 1 даної статті, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (надалі Закон №113-ІХ) ст. 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом №113-ІХ внесено зміни також і до Кодексу законів про працю України, а саме: ст. 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; ст. 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; ч. 9 ст. 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Відповідно до ст. 1 Кодексу законів про працю України, останній регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус (ч. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України).

Статтею 44 Кодексу законів про працю України визначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що Законом №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є ст. 44 Кодексу законів про працю України.

Конституційний Суд України у рішенні від 07.05.2002 № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018 у справі №803/31/16, від 30.07.2019 у справі №804/406/16, від 08.08.2019 у справі №813/150/16.

Внесені Законом №113-ІХ зміни до Кодексу законів про працю України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що ч. 5 ст. 51 Закону №1697-VII та ч. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми Кодексу законів про працю України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а, отже, не заборонено застосування положень ст. 44 Кодексу законів про працю України при вирішенні спірного питання.

При цьому, чинним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20, від 11 лютого 2021 року у справі № 420/4115/20, від 18 лютого 2021 року у справі №640/23379/19.

Таким чином, суд вказує про наявність у ОСОБА_1 права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом «з» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (надалі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Згідно з п. 2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п. 8 Порядку №100).

З наявної у матеріалах справи довідки №18-1269 зп від 21.12.2019 року, виданої Генеральною прокуратурою України, вбачається, що сума середньої заробітної плати позивача за два повні календарні місяці до звільнення складає (43 378,99 грн. + 56 029,09 грн.)/2 = 49 704,04 грн. Даний розмір середньомісячної та середньоденної заробітної плати Позивача Відповідачем не заперечується.

Відтак, на користь ОСОБА_1 слід стягнути з Офісу Генерального прокурора вихідну допомогу у сумі 49 704, 04 грн.

Щодо позовних вимог, що стосуються не оплати надурочної роботи ОСОБА_1 , слід зазначити наступне.

Так, положеннями ст.ст. 106, 107, 108 Кодексу законів про працю України (у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки.

За відрядною системою оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, - за всі відпрацьовані надурочні години.

У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті.

Компенсація надурочних робіт шляхом надання відгулу не допускається.

Робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі: 1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками; 2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки; 3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму.

Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день.

На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

Робота у нічний час (стаття 54) оплачується у підвищеному розмірі, встановлюваному генеральною, галузевою (регіональною) угодами та колективним договором, але не нижче 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про оплату праці» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижче оплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Одночасно, ст. 98 Кодексу законів про працю України і ч. 2 ст. 8 Закону України «Про оплату праці» визначено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадку, передбаченого частиною першою статті 10 цього Закону.

Приписами ст. 13 Закону України «Про оплату праці» визначено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.

Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

У свою чергу, ч. 2 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Питання оплати праці працівників прокуратури України врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), яка передбачає що прокурорсько-слідчим працівникам встановлюється доплата за виконання особливо важливої роботи, при визначенні якої враховується інтенсивність і напруженість у роботі, ступінь завантаженості й складність виконуваної роботи.

З огляду на викладене вбачається, що питання оплати праці працівників прокуратури має свої специфічні особливості, у тому числі у частині їх правового регулювання. Якщо положення Закону України «Про прокуратуру» встановлюють і регулюють види складових заробітної плати, то положення актів Кабінету Міністрів України врегульовують порядок, умови і розмір таких виплат. Зокрема, таким актом є прийнята Кабінетом Міністрів України Постанова від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Вказані нормативно-правові акти не передбачають виплату працівникам органів прокуратури України компенсації за роботу в надурочний час. Також ці нормативно-правові акти є спеціальними стосовно положень Кодексу законів про працю України і Закону України «Про оплату праці».

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Правовідносини, які виникають під час проходження публічної служби, за наявності спеціального законодавства регулюються останнім.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №820/1267/16.

Отже, позовні вимоги у наведеній частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього місячного заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні починаючи з 25 грудня 2019 року по день ухвалення рішення слід зазначити наступне.

Як зазначалося вище, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку,але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Отже, обов`язок з виплати середнього заробітку відповідно до статті 117 КЗпП виникає у роботодавця у разі не проведення зі звільненим працівником розрахунку у день звільнення. Важливо відмітити, що при вирішенні питання можливості застосування статті 117 КЗпП, обов`язково має досліджуватися вина роботодавця.

Слід зазначити, що досліджуючи питання вини роботодавця щодо не проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку у день звільнення окрім факту невиплати позивачу вихідної допомоги суд бере до уваги також факт проти правної невиплати йому в день звільнення усіх сум, що належать до виплати в тому числі всіх днів невикористаних ним відпусток, а тому така протиправність має ознаки системності та свідчить про вину роботодавця.

Таким чином, з огляду на те, що ненарахування та невиплата ОСОБА_1 в день звільнення усіх сум, що належать до виплати в тому числі всіх днів невикористаних ним відпусток, а також не нарахування та невиплата ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільнені в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 49 704, 04 грн є протиправною відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільнені.

Разом з цим, враховуючи, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX законодавець унормував період за який можливе стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та визначив його у термін не більше ніж шість місяців суд приходить до такого висновку.

Закон України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» №147. Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а починаючи з 19 липня 2022 року період, за який з роботодавця може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, обмежений строком у шість місяців.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року №955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року №5-р (I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

У справі №6-уп/98 Конституційний Суд України зазначає, що з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції.

Приписами ст. 58 Конституції України також визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави.

Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (абзаци перший - другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності)Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (справа про податки) від 05.04.2001 « 3-рп/2001).

За змістом частини першої статті 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, таким чином спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності.

Таким чином, дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

В даному випадку, звільнення ОСОБА_1 невиплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації відбулось до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року, відповідно право позивача на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із ним, та водночас обов`язок відповідача здійснення такого розрахунку, виникли також до набрання чинності згаданим Законом України №2352-IX від 01.07.2022 року та викладу ст. 117 КЗпП України у новій редакції.

Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги положення ст. 117 КЗпП України, чинній на час виникнення правовідносин між сторонами редакції, щодо обов`язку роботодавця виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у разі не проведення виплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, суд приходить до висновку, що обґрунтованим для обрахування є період затримки розрахунку із позивачем з 26 грудня 2019 року, тобто з наступного робочого дня після звільнення позивача по 18.07.2022 року - день опублікування Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-IX.

Правила обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Згідно з пунктом 5 цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У відповідності до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до пункту 10 Порядку №100, зокрема, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Наведений пункт Порядку №100 виключено на підставі постанови Кабінету Міністрів України №1213 від 09.12.2020, яка набрала чинності 12.12.2020.

Посадовий оклад позивача відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31 травня 2012 року № 505 на час звільнення становив 8940 грн.

16 січня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України «Про умови оплати праці прокурорів» від 11 грудня 2019 року № 1155, відповідно до умов якої посадовий оклад начальника відділу у складі структурного підрозділу Офісу Генерального прокурора складає 36 018 грн.

Згідно довідки Генеральної прокуратури України № 18-1269 зп від 21.12.2019, в останні 2 місці роботи, що передували звільненню позивача, а саме у жовтні-листопаді 2019 року, ним було отримано заробітну плату у розмірі 43378,99 грн та 56029,09 грн, відповідно.

Отже, сукупна заробітна плата позивача за останні 2 календарних місяця роботи (жовтень-листопад 2019 року) становить 99408,08 грн (43378,99 грн. + 56029,09 грн.). Кількість відпрацьованих позивачем днів у жовтні-листопаді 2019 року становить 43 (22 та 21 робочих днів відповідно).

Таким чином, середньоденний розмір заробітної плати позивача на день звільнення складає 2 311,82 грн (99 408,08 грн / 43 робочих днів), а з урахуванням положень пункту 10 Порядку №100, при розрахунку середньої заробітної плати позивача з 16 січня 2020 року по 12 грудня 2020 року слід застосовувати коефіцієнт підвищення у розмірі 4,029 (36018/8940).

Оскільки у період з 25.12.2019 по 15.01.2020 включно мало місце 12 робочих днів, за період з 16.01.2020 по 11.12.2020 - 229 робочих днів, а з 12.12.2020 по 18.07.2022 - 401 робочий день, то результат розрахунку середнього заробітку за період з 25.12.2019 по 18.07.2022 становить 3 087 761,58грн ((12*2311,82) + (229*2311,82 *4,029) + (401*2311,82)).

Суд також зазначає, що встановлений ст. 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. При вирішенні цього питання враховуються такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

У постанові від 11.08.2021 по справі № 821/2093/16, Верховний Суд вказав, що критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв

У зв`язку із цим, враховуючи, що відповідачем порушено строки виплати вихідної допомоги у розмірі 49 704, 04 грн з 24.12.2019 по теперішній час, а розрахований розмір середнього заробітку складає 3 087 761, 58 грн, що є непропорційним до розміру невиплаченої суми, суд приходить до висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При обранні способу зменшення заробітку, суд враховує, що при звільненні позивачу було нараховано 1 039 69,46 грн, що підтверджується розрахунковим листом за грудень 2019 року, в тому числі 27788,26 грн компенсації за 19 днів невикористаної відпустки, що після відрахування податків і зборів виплачено на картковий рахунок позивача. В подальшому як встановлено із матеріалів справи та не заперечується представником відповідача позивачеві додатково нараховано компенсацію за 10 невикористаних днів відпустки в сумі 14625,40 грн, що після відрахування податків і зборів виплачено позивачеві на картковий рахунок (11773,45 грн). Таким чином без протиправно ненарахованої та невиплаченої вихідної допомоги позивачеві всього нараховано 118594,86 грн. Разом із цим з урахуванням вихідної допомоги у розмірі 49 704, 04 грн до нарахування належало 168298,9 грн (118 594,86 + 49 704, 04). Тому, частка протиправно ненарахованих та невиплачених позивачу коштів становить 41,9% (49 704, 04 /118 594,86 * 100).

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, враховуючи вказані вище Великою Палатою Верховного Суду критерії розміру простроченої заборгованості, періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, суд дійшов висновку, що до стягнення позивачу належить 1 293 772,10 грн (41,9 % від 3 087 761,58грн).

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин, зокрема істотності частки протиправно невиплачених коштів до загальної суми заборгованості викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №806/345/16, від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 у справі №6-39цс11.

Щодо позовної вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 п. 1 частини 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частинами 4, 5 ст. 134 КАС України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

До суду, позивачем, для підтвердження витрат на правничу допомогу, було подано: копію договору №189 про надання правничої допомоги від 01.02.2021, відповідно до якого між Адвокатським об`єднанням «М-ПАРТНЕРС», в особі керуючого партнера Мельника Дмитра Миколайовича та ОСОБА_1 укладено договір про надання правничої допомоги; копію додатку до Договору про надання правничої допомоги №189 від 01.02.2021; копія специфікації №1; розрахунок витрат на правничу допомогу; копія квитанції від 26.02.2021 про оплату юридичних послуг згідно специфікації №1 до Договору №189 від 01.02.2021; Ордер від 01.02.20211 Серії КС №568679; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Як вбачається з специфікації послуг №1, як додатку до Договору про надання правничої допомоги №189 від 01.02.2021сорони підтверджують, що об`єднанням буде надано клієнту правничу допомогу в визначеному нижче обсязі. Усього на 15 000,00 грн. Відповідно до квитанції від 26.02.2021 про оплату юридичних послуг згідно специфікації №1 до Договору №189 від 01.02.2021, ОСОБА_1 сплачено кошти у розмірі 15 000,00 грн на користь Адвокатського об`єднання «М ПАРТНЕРС».

Відповідно до п. 1 частини 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

У постановах Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі N 686/5064/20, від 05 березня 2021 року у справі №200/10801/19-а, сформульовано правовий висновок, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Також, Верховний Суд у справі №520/12065/19 від 16 березня 2021 року вказав, що відповідно до статті 134 КАС України судові витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено, на що також звертав увагу Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у кошторисі від 20.07.2021 до договору про надання правової допомоги №22 від 08.04.2021 вказано, що оплата наданих послуг згідно із актами здійснюється Замовником (Позивачем) протягом 10 банківських днів з дати вступу у законну силу рішення, постанови чи ухвали суду, якими завершується розгляд відповідної справи судом.

Таким чином, Позивачем було надано суду достатні підтвердження витрат на правничу допомогу, які Позивач має понести відповідно умов договору про надання такої допомоги у майбутньому, що суд першої інстанції мав врахувати при вирішенні питання про розподіл судових витрат сторін за результатами вирішення справи.

За правилами ч. 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ч. 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Вказане правило при вирішені питання про співмірність заявленої до присудження суми витрат на професійну правничу допомогу сформульовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17 (73021615) та від 11 квітня 2018 року у справі №814/698/16 (73356068).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем не надано належних та обґрунтованих доводів щодо не співмірності вартості наданих послуг на надання правничої допомоги.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477- IV суди застосовуюсь при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії», заява №34884/97, п. 30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції У справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

А у пункті 154 рішення Європейського суду із прав людини від 07.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (заява №58442/00) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Правова позиція Верховного Суду щодо необхідності доведення та врахуванням того чи були витрати на правничу допомогу фактичними, а їх розмір обґрунтованим та розумним викладена, зокрема у постанові від 05.05.2018 у справі №821/1594/17.

Верховним Судом у постанові від 19.02.2019 у справі №803/1032/18 підкреслюється, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи втрат на правничу допомогу необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`ємом наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 травня 2022 року у справі №580/3392/20.

Таким чином, враховуючи аргументи і заперечення відповідача у відзиві на адміністративний позов щодо неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги позивача, співмірність зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд дійшов висновку, що вимога позивача підлягає задоволенню шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора на корить ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у сумі 15 000,00 грн.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, доказів понесення ним інших судових витрат матеріали справи не містять, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст.12, 77, 139, 246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 усіх сум, що належать йому від Офісу генерального прокурора в день звільнення в тому числі усіх днів невикористаних ним відпусток.

Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 49 704, 04 грн.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора (; адреса: вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 010011) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 49 704, 04 (сорок дев`ять тисяч сімсот чотири) гривні 04 коп.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора (; адреса: вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 010011) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) середній місячний заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні у розмірі 1 293 772,10 (один мільйон двісті дев`яносто три тисячі сімсот сімдесят дві) гривні 10 коп.

Стягнути з бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора(; адреса: вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 010011) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.