Справа № 600/1200/24-а
Суддя: Боднарюк Олег Васильович
Дата ухвалення: 2024-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/1200/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боднарюка О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач), звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , що полягають у відмові надати ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 надати ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

- стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені судові витрати.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

1. Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що звернувся до відповідача із заявою про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації згідно зі ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з підстав наявності одного із батьків із числа осіб з інвалідністю II групи, при цьому надав відповідачеві у належній формі та у встановленому законом порядку усі необхідні докази, що підтверджують факт існування обставин, що дають право на відстрочку. Разом з тим, відповідачем відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, з підстав відсутності інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону утримувати особу з інвалідністю. Це свідчить на думку позивача про незаконні дії з боку відповідача, з огляду на те, що незалежно від того, чи має матір останнього інших працездатних родичів (осіб), незалежно від їх кількості та від рівня споріднення, жоден з них не зобов`язаний відповідно до закону її утримувати.

2. Відповідач подав до суду відзив на адміністративний позов, в обґрунтування якого заперечив щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначив, що позивач перебуваючи на обліку військовозобов`язаних, всупереч вимогам правил військового обліку, встановленими законодавством, починаючи з 2006 року по даний час нехтував обов`язком в семиденний строк повідомляти про зміни стану здоров`я (медичний огляд не проходив), сімейного стану (зареєстровано, а в подальшому припинено, шлюб зі ОСОБА_2 , народження дітей), освіти, місця роботи (навчання) і посади, місця проживання, не повідомляв про виникнення права на відстрочку та наявність відповідних документів, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію .

При цьому також зазначив, що позивач 30.12.2023 звернувся із заявою про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у відповідності до ст. 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію (не підлягають призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, зокрема, жінки та чоловіки, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати).

За результатами розгляду заяви, 24.01.2024 року четвертим відділом ІНФОРМАЦІЯ_2 надано відповідь, в якій роз`яснено, що оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, можливе тільки за наявності належних документів. Тобто, розглянувши подану заяву, відповідач вчинив дії відповідно до нормативних та підзаконних актів. Тому діяльність відповідача відповідає приписам діючого законодавства та не порушує права позивача, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Окрім іншого, наголошував на тому, що на момент звернення з позовом до суду позивачем не подано документів, які б свідчили, про те що у матері останнього немає інших працездатних осіб, які зобов`язані утримувати особу з інвалідністю II групи, зокрема працездатні інші діти.

Таким чином, оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзац 11 частини 1 ст. 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію можливе тільки за наявності документів, що підтверджують обставини, які надають військовозобов`язаному право на відстрочку.

Відсутність інформації унеможливлює встановити законну наявність у позивача права на відстрочку відповідно вказаної норми. Трактування речення тільки в частині або виривання (замовчування) слів з контексту посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 буде суперечити основоположним нормам ст. 19 Конституції України.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ В СПРАВІ.

1. Ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ ТА ВІДПОВІДНІ ПРАВОВІДНОСИНИ.

1. 30 грудня 2023 року позивач подав до ІНФОРМАЦІЯ_1 заяву з вимогою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». До заяви були додані документи, зокрема: свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , довідка до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ № 071326, пенсійне посвідчення серії НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , а також інформація про те, що ОСОБА_3 досяг пенсійного віку та отримує відповідні пенсійні виплати, отже, є непрацездатним на підставі абзацу 17 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Ця обставина підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 та пенсійним посвідченням серії НОМЕР_6 .

2. Листом ІНФОРМАЦІЯ_2 № вих. № 4/258 від 24.01.2024 повідомлено позивача, про те, що в останнього відсутнє право на відстрочку відповідно до абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Зокрема зазначено, що позивачем не доведено відсутність інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до Закону утримувати матір, яка має встановлену II групу інвалідності.

Крім того позивачеві роз`яснено, що надання (оформлення) відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, можливе тільки за особистою участю військовозобов`язаного.

3. Згідно змісту витягу № 6, про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 02.01.2024 року, вбачається те, що в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_1 , проживають: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

ДО ВКАЗАНИХ ПРАВОВІДНОСИН СУД ЗАСТОСОВУЄ НАСТУПНІ ПОЛОЖЕННЯ ЗАКОНОДАВСТВА ТА РОБИТЬ ВИСНОВКИ ПО СУТІ СПОРУ.

1. Заперечуючи проти позову, аргументи відповідача фактично зводились до того, що у позивача відсутнє право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з підстав не надання останнім документів, які свідчать, що у матері позивача немає інших працездатних осіб, які зобов`язані утримувати особу з інвалідністю II групи (працездатні інші діти).

Також підставою відмови слугувало і те, що надання (оформлення) відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, можливе тільки за особистою явкою/участю військовозобов`язаного.

Тому, відсутні підстави для надання позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі ст. 23 Закону №3543-ХІІ.

2. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

У зв`язку з військовою агресією РФ проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та діяв на момент розгляду даної справи.

3. Частиною 1 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 (Закон № 2232-ХІІ) визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до статті 1 Закону №3543-ХІІ мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Частиною 1 статті 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, а саме: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період; надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, Оперативно-рятувальній службі цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом.

Згідно із абзацом 11 частини 1 статті 23 Закону №3543-ХІІ (в редакції на час звернення до відповідача) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати.

4. Як встановлено судом, на підтвердження отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII, позивачем разом із заявою додані документи, які на його думку підтверджують зазначені обставини, зокрема: свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , довідку до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ № 071326, пенсійне посвідчення серії НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , а також інформацію про те, що ОСОБА_3 досяг пенсійного віку та отримує відповідні пенсійні виплати, отже, є непрацездатним на підставі абзацу 17 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Ця обставина підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 та пенсійним посвідченням серії НОМЕР_6 .

Однак, рішенням (листом) відповідача відмовлено позивачеві в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, у зв`язку з ненаданням документального підтвердження того, що відсутні інші працездатні особи, зобов`язані відповідно до Закону утримувати матір останнього, яка має встановлену II групу інвалідності.

Крім того позивачеві роз`яснено, що надання (оформлення) відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, можливе тільки за особистою участю військовозобов`язаного.

Зі змісту витягу № 6, про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 02.01.2024 року, судом встановлено, що в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_1 , проживають інші члени сім`ї/родини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Підставою для відмови у наданні відстрочки позивача стало те, що останнім не підтверджено відсутність інших працездатних осіб, які за законом мають обов`язок утримувати працездатних батьків.

Обставин, які б засвідчували відсутність таких осіб позивачем ні під час подання заяви відповідачу, ні під час судового розгляду, суду не подано. Разом з тим, наведений вище витяг про зареєстрованих осіб, свідчить про зворотнє.

Таким чином, суд погоджується з аргументами відповідача про те, що позивачем належним чином не доведено та не підтверджується матеріалами справи факт відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Тому, враховуючи норми абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», фактичні обставини по справі, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно відмовлено позивачеві у наданні відстрочки з цих підстав.

При цьому суд зауважує, що для встановлення (підтвердження) вказаної обставини не має значення чи особа з інвалідністю проживає з працездатною особою, яка зобов`язана відповідно до закону їх утримувати, чи ні.

Суд відхиляє твердження позивача про те, що для надання відстрочки з наведених у позові підстав, є лише наявність батьків з інвалідністю 1 чи 2 групи, оскільки як вже зазначалося вище така відстрочка може бути надана військовозобов`язаному за відсутності інших працездатних осі, які можуть їх утримувати.

5. Оцінюючі спірні правовідносини, суд також враховує наступне.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про оборону" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Згідно вимог статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень призовника, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів; проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Пунктом 11 статті 38 зазначено вище Закону передбачено, що призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.

6. Відповідно до вимог Порядку -1487 (додаток 2 до Порядку) також встановлено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти, зокрема повинні: особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у статті 7 Закону України "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів", а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"; звіряти не рідше одного разу на п`ять років власні персональні дані з обліковими даними районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки.

7. Відповідно до статті 22 Закону України Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" громадяни зобов`язані, зокрема, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач перебуваючи на обліку військовозобов`язаних, всупереч вимогам правил військового обліку, встановленими законодавством, починаючи з 2006 року по даний час нехтував обов`язком в семиденний строк повідомляти про зміни стану здоров`я (медичний огляд не проходив), сімейного стану (зареєстровано, а в подальшому припинено, шлюб з ОСОБА_2 , народження дітей), освіти, місця роботи (навчання) і посади, місця проживання, не повідомляв про виникнення права на відстрочку та відповідні документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію (встановлена група інвалідності матері 14.02.2023).

Як встановлено судом з матеріалів справи, позивач через засоби поштового зв`язку звернувся до посадових осіб відповідача із заявою про надання останньому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 11 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", зокрема з тих підстав, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають батьків з числа осіб з інвалідністю.

Також з матеріалів справи судом встановлено, що відповідачем надано відповідь на заяву, в якій повідомлено останнього (окрім іншого), про необхідність особисто з`явитись позивачу, для оформлення відстрочки з посиланням на норми відповідного законодавства.

При цьому, суд погоджується також з аргументами відповідача про те, що виходячи з аналізу нормативно - правових актів яким регулюються спірні правовідносини щодо прийняття/проходження військової служби, військовий облік, військовий обов`язок і військову службу, мобілізаційну підготовку та мобілізацію встановлено, що особливість ведення військового обліку виражається, серед іншого, в тому, що переважна більшість заходів, які проводяться, стосуються особисто призовника, військовозобов`язаного чи резервіста і не передбачають можливості його участі дистанційно. Відтак, надання (оформлення) відстрочки від призову на військову службу, під час мобілізації, можливе тільки за особистою участю військовозобов`язаного, в даному випадку позивача. Іншими словами, проходження публічної служби, а так само призов на службу чи відстрочка не може відбуватись дистанційно, так само як правовідносини щодо такої служби не можуть врегульовуватись нормативними актами, які цього не стосуються, як то Законом України "Про звернення громадян".

Системний аналіз наведеного вище в сукупності, дає підстави суду дійти висновку, що заявлені вимоги позивача є вираженням неналежного способу захисту, оскільки, останнім під час звернення до відповідача з метою отримання відстрочки від призову, не було дотримано вимог нормативних актів, які регулюють питання військового обліку, військового обов`язку і проходження військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, зокрема в частині особистого звернення та особистої явки.

Варто зауважити, що спосіб захисту - матеріально-правовий засіб примусового характеру, за допомогою якого відбувається відновлення/визнання порушеного/оспорюваного права чи законного інтересу особи.

8. Крім того, відповідно до пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154 (далі - положення №154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Згідно п. 9 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки серед іншого здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.

Наведена позиція суду узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18, що відповідно до вимог частини 5 статті 242 КАС України судом враховуються під час застосування до спірних правовідносин.

9. Отже, гарантоване ст.55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права мас бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право конкретизоване у законах України.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 р.№3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суду об`єктивного матеріального права або законного інтересу на захист якого подано позов.

З огляду на зазначене вище, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Отже, відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій (в даному випадку бездіяльності) не породжує для останнього і права на захист.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 р. у справі № 826/4406/16 та від 15.08.2019 р. у справі №1340/4630/18.

10. Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам і відповідатиме вимогам Закону, щодо покладених на заявника обов`язків.

Для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе.

В свою чергу, позивач власною поведінкою продемонстрував протиправну бездіяльність, яка стосується власної (особистої) неявки в РТЦК та СП, що по своїй суті унеможливлює фіксацію в облікових, а також в особистих документах позивача відомостей про відстрочку.

Слід також зазначити і те, що на час вирішення даного спору, чинною редакцією абз.11 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" відстрочка у випадку позивача можлива, якщо дружина позивача, як особа із числа осіб з інвалідністю не має інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону її утримувати.

Як свідчать матеріали справи, таке питання з участю учасників спірних правовідносин взагалі не перевірялось, що в черговий раз свідчить про передчасність заявлених вимог.

З огляду на зазначене вище з урахуванням того, що позивач особисто не звертався до посадових осіб відповідача для оформлення відстрочки від призову, як того імперативно вимагає спеціальне законодавство, з приводу військового обліку, військового обов`язку і військову службу, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, відтак і вимоги позивача до РТЦК та СП є безпідставними та задоволенню не підлягають.

11. Проаналізувавши наведе вище в сукупності та в контексті встановлених обставин у справі, суд дійшов висновку, що дії та рішення відповідача узгоджуються з вимогами чинного законодавства та не порушують прав позивача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. 90 КАС України).

Системний аналіз наведеного вище дає підстави дійти висновку, що дії відповідача правомірні та узгоджуються з вимогами встановленими частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов задоволенню не підлягає.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

1. Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

2. Враховуючи те, що в задоволенні адміністративного позову відмовлено, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат в частині стягнення з суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 (с. Топорівці, Чернівецька обл., Чернівецький р-н, 60311, код РНОКПП: НОМЕР_7 ).

Відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_8 ).

Суддя О.В. Боднарюк