Справа № 460/3781/24
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2024-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/3781/24 пров. № А/857/16276/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частиа НОМЕР_1 ) на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року в справі № 460/3781/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частиа НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинення певних дій,-

суддя в 1-й інстанції ОСОБА_2 ,

час ухвалення рішення 31.05.2024 року,

місце ухвалення рішення м.Рівне,

дата складання повного тексту рішення 31.05.2024 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частиа НОМЕР_1 ), в якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за 1470 днів затримки повного розрахунку при звільненні за період з 03.03.2020 по 11.03.2024 включно, обчислений шляхом множення середнього грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати розрахунку при звільненні

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частиа НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частиа НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.03.2020 по 18.01.2023 в розмірі 177022 грн 45 коп (сума вказана без утримання обов`язкових платежів та зборів).

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що на позивача не поширюється чинність Кодексу законів про працю України, у правовідносинах щодо виплати середнього заробітку.

Твердить апелянт, що індексація грошового забезпечення, яка виплачується військовослужбовцям не є складовою місячного грошового забезпечення (заробітної плати) військовослужбовців, вона має особливий і не постійний вираз виплати, і нараховується лише за сукупності певних умов.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що на дату звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом (11 квітня 2024 року), стаття 117 КЗпП України діяла в редакції Закону України № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-ІХ), тобто суд першої інстанції прийнявши рішення в частині зобов`язання НОМЕР_2 прикордонного загону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.03.2020 по 18.07.2022 у розмірі 87223,09 грн (тобто 20,59 % х 488,04 грн х 868 днів) та за період з 19.07.2022 по 18.01.2023 у розмірі 89799,36 грн (488,04 грн х 184 дні) грн, не врахував вимоги ст. 58 Конституції України.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу по 02 березня 2020 року у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 02.03.2020 №49-ОС позивач був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 у справі №460/17494/23, що набрало законної сили 26.02.2024, адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_2 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 Військової частини НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинення певних дій задоволено повністю. Визнано протиправними дії НОМЕР_2 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 Військової частини НОМЕР_3 ) щодо встановлення базовим місцем березень 2015 року при нарахуванні ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018. Визнано протиправними дії НОМЕР_2 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_3 Військової частини НОМЕР_3 ) щодо не врахування вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01.03.2018 по 02.03.2020. Зобов`язано НОМЕР_2 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 Військової частини НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період 01.01.2016 по 28.02.2018, з встановленням базового місяця - січень 2008 року. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 Військової частини НОМЕР_3 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 02.03.2020, із урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

На виконання вказаного рішення суду індексація грошового забезпечення перерахована на картковий рахунок позивача 12.03.2024 в розмірі 87220 грн 41 коп.

Відтак, позивач звернувся до суду з цим позовом про отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

У Рішенні від 15.10.2013 № 9-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, зокрема, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

На думку Конституційного Суду України, спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

За текстом цього Рішення, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.

Судом встановлено, що позивач звернувся з позовом щодо зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 та з 01.03.2018 по 02.03.2020. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 у справі №460/17494/23, що набрало законної сили 26.02.2024, такі позовні вимоги задоволено.

Спеціальне законодавство, яке регулює відносини, пов`язані з проходженням військової служби і грошового забезпечення військовослужбовців, не регулює питань, пов`язаних з відповідальністю за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення при звільненні з військової служби. У такій ситуації - при вирішення спорів цієї категорії - застосовувалися положення загального трудового законодавства, Кодексу законів про працю України.

Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом в постанові від 23 травня 2024 року в справі № 260/1754/23.

Відтак колегія суддів відхиляє доводи апелянта про непоширення норм КЗпП на спірні правовідносини.

Виплата (12.03.2024) позивачу індексації грошового забезпечення за період з 03.03.2020 по 11.03.2024 на виконання рішення у справі №460/17494/23, є обставиною, яка визначила період затримки розрахунку при його звільненні, адже індексація грошового забезпечення як складова цього забезпечення мала бути виплачена при звільненні, так само як і інші його складові, які належало виплатити військовослужбовцю до виключення його зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до статті 1-2 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За приписами частини третьої статті 24 Закону України від 20 червня 2024 року № 3724-IX "Про військовий обов`язок та військову службу" передбачено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частинами першою, другою статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналізуючи положення статті 116 КЗпП України вбачається, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) провадиться в день звільнення. Крім того, в день виплати цих сум роботодавець повинен письмово повідомити працівника про них.

Водночас, стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, згідно з частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Однак, Законом № 2352-IX були внесені зміни у статтю 117 КЗпП України, які набрали чинності з 19 липня 2022 року.

За приписами статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону № 2352-IX) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі з 03.03.2020 по 11.03.2024 року.

Тобто, умовно цей період варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

Таким чином, період з 03 березня 2020 року до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-IX) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін згаданим Законом (без обмеження строком виплати у шість місяців). До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, він може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте період з 19 липня 2022 року до 11 березня 2024 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22 та інших, і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї.

Тож, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, із врахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у такій редакції (у тому числі й висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19), а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному в постановах від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22 та від 15 лютого 2024 року в справі № 420/11416/23.

Водночас колегія суддів зауважує, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Так, саме крізь призму указаного підходу, керуючись правовими висновками Верховного Суду, суд першої інстанції правильно вирішив цей спір.

Доводи апелянта про безпідставність поділу спірного періоду стягнення середнього заробітку у цій справі на 2 частини: до набрання чинності 19.07.2022 і після цього, не відповідає усталеній позиції Верховного Суду в подібних правовідносинах.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частиа НОМЕР_1 ) слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частиа НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року в справі № 460/3781/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 07 серпня 2024 року.