Справа № 320/3067/24
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/3067/24 Суддя (судді) першої інстанції: Скрипка І.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Вівдиченко Т.Р., Грибан І.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у якому просить суд стягнути на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 25 грудня 2021 року по 12 січня 2024 року в сумі 606 336,36 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що була незаконно звільнена з посади начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного управління юстиції в Київській області. Рішенням суду наказ про звільнення скасовано, постановлено поновити її на займаній посаді та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Наголошувала, що рішення суду в частині поновлення на роботі виконано не було, хоча законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення. Зазначила, що за такої поведінки відповідача має право на стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 25.12.2021 по 12.01.2024 у розмірі 605 201, 94 грн (шістсот п`ять тисяч двісті одну грн. 94 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В своїх обґрунтуваннях зазначає, що Управління під час прийняття наказу про звільнення позивачки із займаної посади діяло в межах та на підставі визначених законодавством України повноважень.

Додатково звертає увагу, що відповідно до відомостей, які містяться в автоматизованій системі виконавчого провадження, на ім`я позивачки немає виконавчих проваджень, що свідчить про те, що остання не зверталася із виконавчим документом, як передбачено законодавством.

Разом з цим стверджує, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався, або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2024 та від 07.06.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.

Від ОСОБА_1 18.06.2024 року до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому остання зазначає, що законодавством України не передбачено обов`язку звернення працівника до роботодавця із заявою про поновлення на роботі, оскільки судове рішення про поновлення позивача мало виконуватися негайно без прив`язки до вчинення будь-яких дій з боку позивача. Зазначає, що у відповідача наявний обов`язок по поновленню на роботі позивача, який не залежить від дій позивача і невиконання якого тягне за собою для відповідача негативні наслідки у вигляді виплати середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі. Просить суд у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити.

Від Центрального міжрегіонального управління МЮ (м. Київ) 01.07.2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник просить суд апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.12.2021 у справі №640/9249/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Київській області №24/4 від 31 березня 2020 року про звільнення позивача з посади начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного управління юстиції в Київській області; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції в Київській області; стягнуто на користь позивача з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 495782 грн 55 коп.

Рішення в частині поновлення на посаді начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції в Київській області, а також у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що становить 19 375,45 грн, звернуто до негайного виконання.

24.12.2021 видано виконавчий лист у справі №640/9249/20, у якому зазначено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на відповідній посаді ОСОБА_1 .

Вказане рішення постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2022 року залишене без змін.

За твердженнями позивачки, станом на дату звернення до суду, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.12.2021 в адміністративній справі №640/9249/20 в частині поновлення на посаді начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного управління юстиції в Київській області так і не виконано.

Позивачка вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки останню не поновлено на роботі, звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив про наявність обов`язку у відповідача по поновленню на роботі позивача, який не залежить від дій позивача, і невиконання якого тягне за собою для відповідача негативні наслідки у вигляді виплати середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на роботі. Отже, у випадку, який розглядається, позивач правомірно розраховує на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, тому його вимоги у цій частині є обґрунтованими.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи звільненого працівника, а тому судом відхиляються доводи відповідача про безпідставність вимог позивача через затримку виконання судового рішення з незалежних від відповідача причин, в тому числі бездіяльності самого позивача.

В той же час, суд звертає увагу, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно зі статті 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Вищевказана стаття КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 року в справі №243/2748/16-ц і від 27.06.2019 року в справі №821/1678/16.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що доводи відповідача щодо відсутності виконавчого провадження стосовно позивача щодо поновлення на роботі, як і обов`язку працівника звертатися із виконавчим документом до виконавця не узгоджуються із нормами законодавства та практикою Верховного Суду.

Згідно статті 236 КЗпП України встановлено, що до вимушеного прогулу прирівнюється затримка виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.09.2020 у справі №140/3020/19.

З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позивачка має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки виконання судового рішення, а саме за період з 25.12.2021 по 12.01.2024.

Доказів про виконання відповідачем рішення суду надано не було, в той час як чинним законодавством та численною практикою судів чітко встановлено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

В частині розрахунку стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100).

З п.5 Порядку № 100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом 1 п.8 цього Порядку №100 середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку).

Відповідно до абз.3 п.8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14.01.2014 №21-395а13.

Суд звертає увагу, що середньоденна заробітна плата позивача, яка обчислена виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передували звільненню, як вбачається із наданої відповідачем довідки, складала 1139,74 грн.

За наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у сумі 605 201,94 грн. (1139,74 грн * 531 = 605 201,94 грн).

Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами частин першої, другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

В силу частин першої, п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання роботодавцем про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх обов`язків.

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження».

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 20 жовтня 2022 року у справі № 160/12318/21.

Варто зауважити, що у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким чином, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного цивільного Суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту.

Аналогійний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.05.2023 року у справі № 280/4125/21.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 року у справі №320/3067/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.М. Кузьмишина

Судді Т.Р.Вівдиченко

І.О.Грибан