Справа № 755/798/23
Суддя: Яровенко Н. О.
Дата ухвалення: 2024-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №:755/798/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" серпня 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

за участю сторін

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Скоробагач О.І.

представників відповідача Мельника М.М., Руденка Є.К.

розглянувши у порядку спрощеного провадження з викликом сторін у відкритому судовому засіданні в місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної Служби у м. Києві та Київській області (далі - ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної Служби у м. Києві та Київській області від 05 січня 2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 2007 року він проживає на території України, а з 16 травня 2012 року набув громадянство України. З початку широкомасштабного вторгнення в Україну неодноразово намагався долучитися до захисту батьківщини, однак йому постійно відмовляли через відсутність паспорта громадянина України. 13 травня 2022 року позивач звернувся до ДМС України з проханням перевірити належність до громадянства України і документувати паспортним документом, однак листом від 09 липня 2022 року ДМС відповіло. Що рішення про прийняття особи до громадянства приймає президент України, а питання припинення громадянства Російської Федерації також не входять до компетенції ДМС. 03 січня 2023 року позивач був затриманий прикордонниками та переданий до міграційної служби. 05 січня 2023 року відповідач притягнув позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП, того ж дня позивачу стало відомо і про те, що 15 серпня 2022 року ДМС скасувало рішення про реєстрацію його громадянином України. Позивач стверджує, що при ухваленні оскаржуваного рішення відповідач не врахував вимоги частини 1 статті 31 закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Також зазначає, що під час затримання та складання протоколу і постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності, винесення рішення про примусове повернення, спеціалістами міграційної служби не було роз`яснено його права. Також позивач стверджує, що при ухваленні оспорюваного рішення відповідачем не враховано наявність в нього в Україні батька та дочки, а також його негативне ставлення до країни-агресора. 12 січня 2023 року позивач подав відповідачу заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, однак відповідач відмовився прийняти відповідну заяву, та не оформив дану відмову у письмові формі, у зв`язку з чим, наступного дня позивачем було оскаржено таку відмову.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників судового розгляду.

Представник позивача Скорбач О.І. та позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеному у позові, просили суд позов задовольнити.

Відповідач ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відзив на позов не подав, в судовому засіданні представник відповідача Мельник М.М. з приводу задоволення позову заперечував.

Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 05 січня 2023 року заступником начальника відділу адміністративної діяльності управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Пясковською О. прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язано його покинути територію України у термін до 15 січня 2023 року.

Зі змісту вказаного рішення убачається, що 05 січня 2023 року співробітниками Дарницького УП виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , який порушив Закон України «Про без громадянства», а саме: проживання без документів на право проживання в Україні.

У ході опитування громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , пояснив, що в Україну прибув приблизно в 2007 році з приватною метою до батька, який є громадянином України.

Також в Україні проживає донька - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянство України якої підтверджено.

16 травня 2012 ОСОБА_1 документований довідкою про реєстрацію громадянином України, але так як не відмовився від громадянства Російської Федерації, 16.08.2022 рішення про оформлення набуття громадянства України скасовано.

Проживає в орендованій квартирі в м. Бориспіль Київської області. Працює майстром з ремонту квартир, проте, відповідного дозволу на застосування праці іноземців, який передбачений чинним законодавством України, не отримував.

Після закінчення законного терміну перебування - територію України не покинув. З питань оформлення посвідки на тимчасове проживання документи не подавав. На продовження строків перебування, набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні до компетентних органів не звертався. Усвідомлював, що своїми діями умисно порушує законодавство України.

За порушення правил перебування іноземних громадян на території України працівниками ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 : складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 203 КУпАП (ПР МКМ № 012427 від 05.01.2023).

Дане рішення позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки по-перше, позивач є громадянином України, а тому не може бути витворений за межі України. По-друге, повернення позивача становить відносно нього загрозу у застосуванні тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, незаконне кримінальне переслідування, оскільки свою позицію він висловлював чітко та однозначно. По-третє, при прийнятті рішення про примусове повернення спеціалістами міграційної служби не було роз`яснено його права звертатися за захистом в Україні, незважаючи на те, що він вказав про небезпеку повернення, а також вказав, що боїться за своє життя та свободу, якщо опиниться в російській Федерації.

Так, у матеріалах справи міститься довідка № 17/3-54-9877 про реєстрацію особи громадянином України, видана ОСОБА_1 , з якої вбачається, що 16 травня 2012 року рішенням ГУ ДМС України в Київській області ОСОБА_1 набув громадянство на підставі п.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України». В цій довідці зазанчено, що довідка видана до паспорта 81 05 058752 від 27.09.2006 року є підставою для оформлення документа, що підтверджує громадянство України - паспорта громадянина України.

13 травня 2022 року ОСОБА_1 направив електронне звернення до Державної міграційної служби України, в якому зазначив, що з 2007 року постійно проживає в Україні, має українське коріння, двоє дітей, які є також громадянами України. У 2012 році набув громадянство України, однак не отримав паспортний документ, так як для офіційного виходу з іншого громадянства йому потрібно було їхати за місцем реєстрації (до Сибіру), чого він не міг зробити через ряд об`єктивних причин. Просив перевірити його належність до громадянства та видати йому паспорт громадянина України.

Листом від 08 липня 2022 року ОСОБА_1 роз`яснено ДМС України, що питання припинення громадянства Російської Федерації до компетенції ДМС не належить. Рішення про прийняття особи до громадянства України приймає Президент України шляхом видання відповідних Указів.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» (в редакції, чинній на момент набуття громадянства) особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

За змістом частини п`ятої статті 8 Закону України «Про громадянство України» іноземці, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про громадянство України» датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

В судовому засіданні позивач особисто повідомив, що в 2019 році від державного службовця України дізнався, що він фактично не завершив процедуру отримання громадянства України, оскільки він не відмовився від громадянства Російської Федерації та не отримав паспорт громадянина України. З цього часу, він не вичинив жодної дії щодо відмови від громадянства Російської Федерації у встановлений законом спосіб. Позивач наполягає на тому, що він не мав змоги виїхати до Російської Федерації з метою відмови від громадянства Російської Федерації, але в цей період часу, 14.04.2021 року, отримав закордонний паспорт громадянина Російської Федерації, який був виданий в посольстві Російської Федерації в Україні. В своєму електронному зверненні до ДМС від 13.05.2022 року він особисто зазначив, що не отримав паспорт громадянина України лише тому, що не здійснив вихід з громадянства Російської Федерації.

Отже, з викладеного чітко вбачається, що позивач з 2019 року розумів, що фактично не завершив процедуру набуття громадянства України, але так процедуру набуття громадянства України не завершив.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про громадянство України» рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 набув громадянство України ще 16.05.2012 році, однак, до даного часу (більше 10 років) не припинив іноземне громадянство, не отримав паспорта громадянина України, внаслідок чого 16.08.2022 року органами ДМС скасовано рішення про оформлення набуття ним громадянства України.

Отже, з моменту скасування даного рішення позивач є іноземцем.

В червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду із позовом про визнання протиправним і скасування рішення ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області від 16.08.2022 року про скасування оформлення набуття громадянства України (справа № 320/14024/23).

Рішенням Київського окружного адміністративного суду у справі № 320/14024/23 від 30.11.2023 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області про визнання протиправним і скасування рішення відмовлено.

Дане рішення суду було предметом перегляду судом апеляційної інстанції і, за результатами перегляду, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2024 року залишено без змін.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні.

Згідно пункту 14 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно частини 3 статті 3 вказаного Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною 1 статті 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Так, згідно із частиною першою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні чинним законодавством передбачається адміністративна відповідальність.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Судом встановлено, що позивач з 16.08.2022 року по 05.01.2023 року, момент прийняття рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, перебував на території України без законних підстав, а тому позивачем порушено покладений на нього чинним законодавством України обов`язок дотримуватись вимог національного законодавства України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках. Рішення про примусове видворення не приймається стосовно іноземців та осіб без громадянства, підстави для примусового видворення яких виявлені в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон під час їх виїзду з України. Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня прийняття такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього. Рішення про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення суду має право розміщувати іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

У частині п`ятій цієї ж статті визначено, що рішення про примусове видворення іноземця або особи без громадянства виконується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, крім рішень, прийнятих органами охорони державного кордону, що виконуються такими органами. Контроль за правильністю і своєчасністю виконання рішення про примусове видворення здійснює орган, який прийняв таке рішення. З метою контролю за виконанням іноземцем або особою без громадянства рішення про примусове видворення службові особи органу охорони державного кордону або центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, здійснюють супровід такого іноземця або особи без громадянства. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, службова особа якого супроводжувала іноземця та особу без громадянства, яку примусово видворено за рішенням органу Служби безпеки України, інформує такий орган про виконання рішення про примусове видворення.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Як встановлено судом, у громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 відсутні будь-які документи, які надають йому право перебування на території України. Позивач, громадянин Російської Федерації, досяг 18-річного віку, статус біженця йому не надано, в процедурі отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні не перебуває, тобто відсутні підстави, за яких примусове видворення не може бути застосоване.

Наведені вище обставини у їх сукупності свідчать про те, що відповідач ухвалюючи 05.01.2023 року рішення про примусове видворення з України до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , діяв у межах наданих повноважень та у спосіб передбачений законами.

Суд вважає, що право на обмеження доступу до території держави для осіб, які не є громадянами цієї держави, є суверенним правом Держави Україна, і, обґрунтовуючи застосування такого права певними припущеннями та посиланнями на інтереси держави, відповідач діяв в межах наданих повноважень.

Згідно правової позиції ЄСПЛ, що неодноразово відображалася у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі ABUHMAID v. UKRAINE (заява №31183/13) від 12.01.17р., необхідно наголосити, що держави користуються певною свободою розсуду, коли йде мова про встановлення умов потрапляння іноземців на її територію та їх проживання там (див. Osman v. Denmark, no. 38058/09, § 54, 14 червня 2011), і відсутні підстави для висновку про те, що відповідні умови в Україні очевидно необґрунтовані або свавільні. З цього приводу Суд зазначає, що Конвенція не гарантує право іноземців потрапити або мешкати у конкретній країні. Також нею не гарантуються право отримати певний вид дозволу на проживання (див. Aristimuno Mendizabal v. France, no 51431/99, §§ 65-66, 17 січня 2006), п. 121, http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-170285).

Україна як держава зобов`язана забезпечити взяті на себе зобов`язання щодо запровадження обмежень на в`їзд іноземців на її територію виключно з тих підстав і в тому порядку, які передбачені законодавством України.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що оскаржені рішення оформлено та прийнято у відповідності до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Що стосується посилання позивача, що повернення до країни походження становить відносно нього загрозу у застосуванні тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, незаконне кримінальне переслідування, що перешкоджає поверненню позивача до країни походження, сторона позивача не надала суду належних та достатніх доказів на підтвердження таких обставин щодо особи позивача. Наявність зіпсованого паспорта громадянина Російської Федерації, не свідчить про наявність подальшого його переслідування. Інших, належних та допустимих доказів наявності переслідування позивача з мотивів його політичної позиції, суду не надано.

Суд звертає увагу позивача, що за наявності обґрунтованих підстав вважати можливість переслідування позивача у країні походження, останній не позбавлений можливості виїхати або бути примусово повернутий до третьої країни.

Аналогічна правова позиція знаходить своє відображення в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі №755/14023/17, справі № 522/14416/18.

В силу положень ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 90 КАС України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, за результатом дослідження наявних у справі матеріалів, а також аналізу повідомлених сторонами обставин, судом встановлено відсутність належних та достовірних доказів на спростування зазначених у оскаржуваному рішенні обставин.

Між тим, в контексті спірних правовідносин доцільно зазначити, що вирішуючи будь-які питання, наслідком яких може стати втручання у права людини або обмеження існуючого права, держава повинна дотримуватись балансу інтересів, який у вигляді сформованого принципу відображений у практиці Європейського суду з прав людини.

У рішенні по справі «Тетяна Жданок проти Латвії» (case of Zdanoka v. Latvia) встановлено, що «для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип «демократії, здатної себе захистити» для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого» (рішення Великої палати, 2006 р.).

Аналізуючи усі вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства прийняті уповноваженою особою за наявності підстав визначених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до норм згадуваного Закону, що вказує на відсутність підстав для задоволення позову та відповідно відсутності підстав для скасування рішення від 01.02.2024 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 9, 13, 26, 30, 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. 2, 5, 6-11, 13-15, 72-79, 90, 139 241-246, 268-271, 288 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни відмовити

Відповідно до частини шістнадцятої статті 289 КАС України апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Копії повного рішення суду видати учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення рішення. Учасникам справи, які не були присутні під час проголошення, невідкладно надіслати копії рішення суду.

Повний текст рішення складено 08 серпня 2024 року.

Суддя Н.О.Яровенко