Справа № 160/33355/23
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2024-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук-Борисенко Н. В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
20.12.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не виплати пенсії з 07.10.2009 року по 15.05.2020 року та з 30.04.2022 по 06.12.2022 року за вислугу років ОСОБА_1 , не здійснення перерахунку розміру пенсії, не виплати компенсації втрати частини доходу.
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області перерахувати розмір пенсії, виплатити пенсію за вислугу років ОСОБА_1 з 07.10.2009 року по 15.05.2020 року та з 30.04.2022 року по 06.12.2022 року
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплатити компенсацію втрати частини доходів.
В обгрунтування позовних вимог представником позивача наголошено на протиправній бездіяльності пенсійного органу щодо не виплати пенсії з 07.10.2009 року по 15.05.2020 року та з 30.04.2022 року по 06.12.2022 року за вислугу років ОСОБА_1 , а також не здійснення перерахунку розміру пенсії, не виплати компенсації втрати частини доходу.
Ухвалою від 25.12.2023 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою від 01.01.2024 року прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у письмовому провадженні в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суддею.
Цією ж ухвалою витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, належним чином посвідчені копії пенсійної справи ОСОБА_1 .
Правом на подання відзиву відповідач не скористався, витребувані судом документи не надав.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.12.2020 ркоу по справі №160/6206/20 позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26; ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не поновлення виплати пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про поновлення пенсії від 15.05.2020 року та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Листом від 10.04.2023 року №2800-030102-8/19229 пенсійний орган проінформував представника позивача, що у разі, якщо рішенням суду зобов`язано поновити виплату раніше призначеної пенсії, пенсія поновлюється в розмірі, що склався станом на дату припинення виплати пенсії, якщо інше не передбачено рішенням суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.05.2023 року по справі №160/1639/23 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у розгляді заяви представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 від 06.12.2022 про поновлення виплати та перерахунок пенсії за вислугу років

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розглянути заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 від 06.12.2022 про поновлення виплати та перерахунок пенсії за вислугу років, та прийняти рішення у встановленому порядку відповідно до вимог законодавства, з урахуванням наданої судом у цьому рішенні правової оцінки.

Як встановлено з тексту рішення суду по справі №160/1639/23 згідно із службовою запискою начальника відділу перерахунків пенсій №5 управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 17.08.2021 року №54868/01-16 в порядку виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.12.2020 року в адміністративній справі №160/6206/20, яке набрало законної сили 11.01.2021 року, виплату пенсії за віком ОСОБА_1 поновлено з 15.05.2020 року в розмірі 49,86 грн.

Також з рішення суду по справі №160/1639/23 встановлено, що листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №0400-010503-8/45339 від 29.04.2022 року повідомлено ОСОБА_1 про припинення з 01.05.2022 року виплати пенсії у зв`язку з тривалою невиплатою.

22.09.2023 року представник позивача звернувся до пенсійного органу з заявою, в якій просив надати довідку про розмір нарахованої та виплаченої пенсії за віком Розензафт за період з 07.10.2009 року по жовтень 2023 року та виписку з розпорядження про призначення (перерахунок) пенсії з інформацією про періоди страхового стажу та заробітної плати (доходу), яка врахована при розрахунку пенсії. У цій же ж заяві представник просив надати інформацію про стан виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/1639/23.

ГУ ПФУ в Дніпропетровській області листом №54536-41544/А-01/8-0400/23 від 03.11.2023 року у відповідь на запит від 22.09.2023 року повідомив, що позивачу з 06.12.2022 року поновлено виплату пенсії за вислугу років. Надано інформацію про нараховані та виплачені суми пенсії з 15.05.2020 року по 30.04.2022 року та з 06.12.2022 року по 31.10.2023 року.

06.11.2023 року позивачем подано заяву про призначення / перерахунок пенсії.

На зазначену заяву ГУ ПФУ в Дніпропетровській області листом «Про розгляд звернення» №60602-48494/А-01/8-0400/23 від 04.12.2023 року вказав, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/1639/23 виконано у повному обсязі. На виконання рішення суду №160/1639/23 Розензафт поновлено виплату пенсії за вислугу років з 06.12.2022 року, про що було повідомлено листом №54536-41544/А-01/8-0400/23 від 03.11.2023 року. Питання щодо поновлення пенсії ОСОБА_1 за періоди з 07.10.2009 року по 15.05.2020 року та з 30.04.2022 року по 06.12.2023 року судом не розглядалось.

Зважаючи на вищевикладене, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

У пункті 2 частини 1 статті 49 та у другому реченні статті 51 Закон №1058-IV у редакції, чинній до 07.10.2009 року, було передбачено припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України своїм Рішенням від 07.10.2009 року по справі №25-рп/2009 визнав зазначені положення Закону №1058-IV такими, що не відповідають Конституції України.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до частини другої статті 49 Закону №1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Відповідно до п. 3 резолютивної частини Рішення від 07.10.2009 року №25-рп/2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України (254к/96-ВР) положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Проте, сам факт прийняття Конституційним Судом України Рішення від 07.10.2009 року №25-рп/2009 та рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» не забезпечує необхідної правової визначеності, яка є головною умовою дії «презумпції знання закону», тим більше коли мова йде про літню людину, яка проживає в іншій країні, тобто поза інформаційним полем України.

Саме з метою забезпечення правової визначеності Конституційний Суд України у своєму рішенні звернув увагу Верховної Ради України на необхідність внесення відповідних змін до законодавства.

Водночас відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV) було передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У силу ст. 51 цього Закону, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.147 Конституції України, Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України, законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року визнано не конституційними положення п.2 ч.1 ст. 49 Закону №1058-IV та другого речення ст. 51 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, які втратили силу з моменту прийняття Конституційним Судом України рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі Пічкур проти України, як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З огляду на наведене, з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону №1058-ІV, виникли підстави щодо поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. Саме з цього часу управління ПФ України має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Отже, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27.02.2018 року (справа №523/5348/17).

Згідно з ч.5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На даний час порядок призначення, перерахунку та виплати пенсії, крім Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», визначений також Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління ПФ України від 25.11.2005 року №22-1 (далі по тексту-Порядок).

Відповідно до ч.2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що поновлення виплати пенсії здійснюється з з`ясуванням обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку передбаченому ч.3 ст. 35 та ст. 46 цього Закону.

Водночас, згідно з пунктом 2.8. Порядку поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Таким чином, поновлення пенсії здійснюється за матеріалами, що є в пенсійній справі, із урахуванням додатково наданих документів.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постанові від 12.03.2021 року у справі №821/536/18, від 15.04.2021 року у справі №766/11916/17, від 01.04.2021 року у справі №824/342/19-а.

Визначаючись щодо періоду/періодів нарахування та виплати пенсії, суд враховує наступне.

Позивачу пенсію поновлено з 15.05.2020 року, припинено з 01.05.2022 року, поновлено з 06.12.2022 року.

Тож, судом встановлено, що позивачу пенсійні виплати у період з 15.05.2020 року по 01.05.2022 року здійснювались.

Таким чином, саме з 07.10.2009 року по 15.05.2020 року та з 01.05.2022 року (а не з 30.04.2022 року) по 06.12.2022 року позивачу підлягає нарахування та виплата пенсії.

Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Стосовно позовних вимог щодо виплати пенсії з компенсацією втрати частини доходів, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 46 Закону №1058-IV передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до статті 1 Закону України від 19.10.2000 року №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно із частинами першою-другою статті 2 Закону №2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі №2050-III слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), сума індексації грошових доходів громадян.

Таким чином, оскільки непроведення виплати пенсії позивачу відбулося з вини держави в особі її компетентного органу (пенсійного органу), її поновлення має відбуватися із нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до частини другої статті 46 Закону 1058-IV.

Зазначені висновки суду узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 20.05.2020 року по справі №815/1226/18.

Враховуючи зазначені вище норми та обставини цієї справи, суд дійшов висновку, про необхідність виплати пенсії позивачу з компенсацією втрати частини доходу.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат у вигляді судового збору здійснюється у відповідності до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не виплати пенсії з 07.10.2009 року по 15.05.2020 року та з 01.05.2022 по 06.12.2022 року за вислугу років ОСОБА_1 , не здійснення перерахунку розміру пенсії, не виплати компенсації втрати частини доходу.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області перерахувати розмір пенсії, виплатити пенсію за вислугу років ОСОБА_1 з 07.10.2009 року по 15.05.2020 року та з 01.05.2022 року по 06.12.2022 року, з виплатою компенсації втрати частини доходів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко