Справа № 160/12404/24
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення,-
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровські області в якій просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМСУ в Дніпроптеровській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну №21 від 22.04.2024 року, яким ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасовано дозвіл на імміграцію від 17.12.2012 року.
В обгрунтування позовної заяви представника позивача зазначив, що 17.12.2012 року позивачка отримала дозвіл на імміграцію на підставі п. 1 ч. ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як донька громадянки України - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачці стало відомо, що 22.04.2024 року відповідачем прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію від 17.12.2012 року. Адвокатом позивача було направлено запит до відповідача для з`ясування причин скасування дозволу. Проте відповідачем не надано обгрунтованого висновку щодо прийняття спільного рішення та зазначено, що висновок містить інформацію з обмеженим доступом. На думку позивача, відповідач ухиляється від надання будь-якої інформації щодо конкретних обставин, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач зазначив, що позивач отримала дозвіл на імміграцію відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки вона є донькою гр. України (мати - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , набула громадянство України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України»). Підставою для оформлення дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 стало повторне свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 видане 26.11.2010 року Мартунінським районним відділом ЗАГС Міністерства юстиції Нагірно-Карабаської Республіки. Представник відповідача зазначив, що до Державної міграційної служби України неодноразово подавалися документи, які підтверджують наявність юридичних фактів, що стали підставою для надання дозволу на імміграцію, видані органами невизнаною Нагірно-Карабаської Республіки. Відповідачем здійснено запит до Міністерства юстиції України з метою з`ясування офіційної позиції України щодо дійсності таких документів. Міністерством юстиції України надано відповідь, у якій зазначено, що позиція України щодо самопроголошеної «Нагірно-Карабаської Республіки» є незмінною і полягає у беззаперечній підтримці суверенітету та територіальної цілісності Азербайджанської Республіки в її міжнародно визнаних кордонах. На підставі наданої інформації, відповідачем прийнято рішення від 22.04.2024 року про скасування позивачу дозволу на імміграцію на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України Про імміграцію.
Представник позивача надав відповідь на відзив, у яких зазначив, що відповідачем не взято до уваги обґрунтування позивача щодо необхідності застосування аналогії закону до порядку засвідчення певних юридичних фактів, які відбулися на окупованих територіях інших держав, тобто положень чч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-VII, згідно з якими, документи, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, є дійсними і створюють правові наслідки на території України. Крім того, відповідач сам же у відзиві зазначає, що свідоцтво про народження позивача серії НОМЕР_1 видане 26.11.2010 Мартунінським районним відділом ЗАГС Міністерства юстиції «Нагірно-Карабаської Республіки» було підставою як для прийняття рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, так і для обміну 10.05.2019 р. її посвідки на постійне місце проживання в Україні. Також, відповідач так і не пояснив, чому він не запросив позивача для надання пояснень стосовно обставин, які були підставою для прийняття оскаржуваного рішення.
Представник відповідача надав заперечення на відповідь, у якій додаткового зазначив, що відповідно норм чинного законодавства що іммігранта може бути запрошено для надання пояснень, лише у разі наявності потреби в цьому та виключно у випадку коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. №1983.
Згідно з ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
За приписами ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За викладених обставин, у відповідності до вимог ст.ст.258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у Республіці Вірменія та і громадянкою Республіки Вірменія, що підтверджується копією паспорта, який міститься в матеріалах справи.
За наслідками розгляду заяви позивача та доданих до неї документів 17.12.2012 позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну №5399 на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України Про імміграцію.
Рішенням ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області від 22.04.2024 року №21 про скасування дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» ОСОБА_1 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 17.12.2012 року.

24.04.2024 року представником позивача, адвокатом Помазкіним А.Є. надіслано відповідачу адвокатський запит, в якому адвокат просив надати інформацію, а саме чи складався висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу на імміграцію; у разі якщо ініціатором скасування дозволу був інший орган просив надати відповідний документ; чи було запрошено ОСОБА_1 до відповідача для надання пояснень.

Листом від 26.04.2024 року відповідач надав відповідь на запит представника позивача, в якому зазначив, що надати висновок не є можливим, оскільки інформація зазначена у висновку про скасування дозволу на імміграцію є службовою інформацією, тобто інформацією з обмеженим доступом. Повідомив, що ОСОБА_1 не запрошувалась до ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області для надання пояснень.

Позивач, вважаючи рішення про скасування дозволу на імміграцію протиправним, звернулась до суду з цим позовом про його скасування.

Суд звертає увагу, що у відзиві представник відповідача зазначив, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення є та обставина, що дозвіл про надання імміграції від 17.12.2012 року було надано на підставі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 видане 26.11.2010 року Мартунінським районним відділом ЗАГС Міністерства юстиції Нагірно-Карабаської Республіки, яка є невизнаною Україною, позиція України щодо самопроголошеної «Нагірно-Карабаської Республіки» є незмінною і полягає у беззаперечній підтримці суверенітету та територіальної цілісності Азербайджанської Республіки в її міжнародно визнаних кордонах.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

За визначенням абзацу п`ятого статті 1 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.

Згідно з підпунктами 1 та 2 пункту 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі - Порядок №1983), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо було встановлено обставини, за яких дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію.

Відповідно до пункту 22 Порядку №1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, територіальні органи ДМС або територіальні підрозділи ДМС, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Пункт 23 Порядку встановлює, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що у межах спірних правовідносин дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону.

При цьому, перед тим, як прийняти рішення про скасування дозволу на імміграцію орган ДМС має всебічно вивчити у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, у разі потреби запитують додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень відповідного іммігранта.

Як було встановлено судом, позивачка отримала дозвіл на імміграцію на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України Про імміграцію, оскільки мати позивачки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою України.

Підставою для оформлення дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 стало повторне свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 видане 26.11.2010 року Мартунінським районним відділом ЗАГС Міністерства юстиції Нагірно-Карабаської Республіки.

Приймаючи рішення про скасування дозволу на імміграцію від 17.12.2012 року відповідач аргументує це тим, що Україною не визнано самопроголошену «Нагірно-Карабаську Республіку», позиція України є незмінною і полягає у беззаперечній підтримці суверенітету та територіальної цілісності Азербайджанської Республіки в її міжнародно визнаних кордонах, а відтак свідоцтво про народження НОМЕР_1 видане 26.11.2010 року є недійсним.

З цього приводу, суд вважає за необхідне зазначини, що Нагірно-Карабаська Республіка (Республіка Арцах) є самопроголошеною невизнаною державою, розташованою на території Республіки Азербайджан. Після збройного конфлікту між збройними силами Азербайджану з одного боку та збройними формуваннями невизнаної Нагірно-Карабаської Республіки та Вірменії з іншого, який відбувся у вересні листопаді 2020 року, територія Мартунінського району залишається не підконтрольною владі Республіки Азербайджан.

При оцінці наданих заявником документів як доказів в даній справі, суд враховує вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

В практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися.

Суд вважає, що оскільки Азербайджанська Республіка не здійснює владу над частиною своєї території, яка перебуває під контролем Нагірно-Карабаської Республіки (Республіки Арцах), тому до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані "намібійські винятки" Міжнародного суду Організації Об`єднаних Націй.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Вирішуючи питання щодо оцінки свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 видане 26.11.2010 Мартунінським районним відділом ЗАГС Міністерства юстиції «Нагірно- Карабаської Республіки», суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

На думку суду, відповідач не довів правомірність оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позов задоволено, на користь позивача належить присудити понесені ним судові витрати по сплаті судового збору рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДМСУ у Дніпропетровській області.

Керуючись ст. ст.243-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну №21 від 22.04.2024 року, яким ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасовано дозвіл на імміграцію від 17.12.2012 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (, адреса Вулиця В. Липинського, 7, м. Дніпро, 49000) витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова