Справа № 320/23689/24
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Донець В.А.

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого – судді Костюк Л.О.;

суддів: Коротких А.Ю., Мельничука В.П.;

за участю секретаря: Чорної К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» – Свириденка Ігора Анатолійовича на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 12 червня 2024 року (прийнята у порядку письмового провадження, м. Київ, дата складання повного тексту рішення – відсутня) у справі за розглядом заяви Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про забезпечення позову до подання позовної заяви Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про незаконність постанови,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2024 року, Акціонерне товариство «Національна атомна енергокеруюча компанія «Енергоатом» (далі - заявник) звернулося до Київського окружного адміністративного суду із заявою про забезпечення позову до пред’явлення позову:

– зупинити стягнення за постановою від 23.05.2024 виконавче провадження №71049127 головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. про арешт коштів боржника на суму 653752,97 Євро у виконавчому провадженні №74353467;

– заборонити Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчиняти щодо Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» виконавчі дії у межах зведеного виконавчого провадження №74353467 в частині примусового виконання постанови від 23.05.2024 виконавче провадження №71049127 про арешт коштів боржника на суму 653752,97 Євро, яка винесена в межах зведеного виконавчого провадження №74353467.

У заяві про забезпечення позову зазначено про незаконність постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постанови від 23.05.2024 виконавче провадження №71049127 про арешт коштів боржника на суму 653752,97 Євро, яка прийнята в зведеному виконавчому провадженні №74353467 та яку заявником визначено предметом майбутнього судового оскарження.

Зі змісту заяви вбачається, що зведене виконавче провадження №74353467 здійснюється на підставі виконавчих листів Верховного Суду від 16.01.2023 №824/57/22 (виконавче провадження №71048689), Київського апеляційного суду: від 11.01.2023 №824/57/22 (виконавче провадження №71048863); від 10.01.2023 №824/45/22 (виконавче провадження №71048794); від 01.02.2023 №824/28/22 (виконавче провадження №71049127); від 10.01.2023 №824/45/22 (виконавче провадження №71048996); від 20.03.2023 №824/16/22 (виконавче провадження 71490924); від 20.03.2023 №824/16/22 (виконавче провадження №71490763); від 20.03.2023 №824/16/22 (виконавче провадження №71490820); від 04.08.2023 №824/11/22 (виконавче провадження №71702620); від 04.08.2023 №824/11/22 (виконавче провадження 71702417); від 17.03.2023 №824/47/22 (виконавче провадження 72066908); від 07.04.2023 №824/32/22 (виконавче провадження 72066850); 16.10.2023 №824/50/22 (виконавче провадження 74911312).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12 червня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції – підлягає зміні з наступних підстав.

Приймаючи зазначену вище ухвалу, суддя суду першої інстанції виходив з того, що заявником не надано доказів, які б підтверджували належність спору щодо оскарження постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постанови від 23.05.2024 виконавче провадження №71049127 про арешт коштів боржника на суму 653752,97 Євро, яка прийнята в зведеному виконавчому провадженні №74353467, за вирішенням якого має намір звернутись заявник, до юрисдикції адміністративних судів, позаяк судом не встановлено, що до зведеного виконавчого провадження приєднано виконавчі провадження про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження або виконавчі провадження відкриті на підставі виконавчих документів, виданих адміністративними чи господарськими судами або іншими органами.

Також, відмовляючи у задоволенні заяви АТ «НАЕК «Енергоатом» про забезпечення позову до пред’явлення позову, суд першої інстанції керувався такими аргументами:

- у заяві про забезпечення позову представник зазначив, що в зведеному виконавчому провадженні № 74353467 об’єднано виконавчі провадження щодо виконання рішень судів, постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору і мінімальних витрат виконавчого провадження, однак не вказано номери відповідних виконавчих проваджень;

- заявником не доведено, що до зведеного виконавчого провадження приєднано виконавчі провадження щодо стягнення судового збору, витрат виконавчого провадження чи виконавчі провадженні відкриті на підставі судових рішень ухвалених за правилами господарського чи адміністративного судочинства;

- спір з приводу оскарження дій, бездіяльності, рішень державного виконавця в зведеному виконавчому провадженні, до якого приєднано виконавчі провадження, відкриті на підставі виконавчих листів, які видані судами за наслідками розгляду цивільних справ, не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки відповідний порядок оскарження передбачено Цивільним процесуальним кодексом України (наприклад, постанова Верховного Суду від 21.02.2020 справа № 643/5597/19).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 153 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) заява про забезпечення позову може бути подана до подання позовної заяви – до суду, до якого має бути подано позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Представником заявника зацікавленими особами визначено: відповідач – Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; інша особа – BRV Traide s.r.o.

У заяві про забезпечення позову зазначено про незаконність постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постанови від 23.05.2024 виконавче провадження №71049127 про арешт коштів боржника на суму 653752,97 Євро, яка прийнята в зведеному виконавчому провадженні №74353467 та яку заявником визначено предметом майбутнього судового оскарження.

Зі змісту заяви вбачається, що зведене виконавче провадження №74353467 здійснюється на підставі виконавчих листів Верховного Суду від 16.01.2023 №824/57/22 (виконавче провадження №71048689), Київського апеляційного суду: від 11.01.2023 №824/57/22 (виконавче провадження №71048863); від 10.01.2023 №824/45/22 (виконавче провадження №71048794); від 01.02.2023 №824/28/22 (виконавче провадження №71049127); від 10.01.2023 №824/45/22 (виконавче провадження №71048996); від 20.03.2023 №824/16/22 (виконавче провадження 71490924); від 20.03.2023 №824/16/22 (виконавче провадження №71490763); від 20.03.2023 №824/16/22 (виконавче провадження №71490820); від 04.08.2023 №824/11/22 (виконавче провадження №71702620); від 04.08.2023 №824/11/22 (виконавче провадження 71702417); від 17.03.2023 №824/47/22 (виконавче провадження 72066908); від 07.04.2023 №824/32/22 (виконавче провадження 72066850); 16.10.2023 №824/50/22 (виконавче провадження 74911312).

Матеріалами справи установлено, що всі наведені виконавчі провадження відкриті на підставі виконавчих документів, виданих Верховним Судом та Київським апеляційним судом за наслідками розгляду судових справ у цивільному судочинстві.

У заяві про забезпечення позову представник зазначив, що в зведеному виконавчому провадженні №74353467 об'єднано виконавчі провадження щодо виконання рішень судів, постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору і мінімальних витрат виконавчого провадження, однак не вказано номери відповідних виконавчих проваджень.

До заяви додано Інформацію про виконавче провадження №71049127, відповідно до якої, зокрема 08.04.2024 приєднано виконавче провадження №71049127 до зведеного виконавчого провадження №74353467, до якого також приєднані виконавчі провадження №№ 74336076, 71702417, 71048996, 71048689, 71702620, 71048863, 71490763, 72066850, 73691091, 75063556, 75063581, 71491209, 73544153, 74911312, 71490820, 71048794, 75063605, 73457950, 72066908, 71490924, 71490868.

Зі змісту доданої Інформації про виконавчі провадження вбачається, що виконавчі провадження №№ 71049127, 71702417, 71048996, 71048689, 71702620, 71048863, 71490763, 72066850, 74911312, 71490820, 71048794, 72066908, 71490924, 71490868 відкриті на підставі виконавчих документів, виданих судами за наслідками розгляду судових справ у цивільному судочинстві.

Щодо виконавчих проваджень №№ 74336076, 73691091, 75063556, 75063581, 71491209, 73544153, 75063605, 7345795, то зі змісту доданої Інформації про виконавчі провадження неможливо зробити висновок про те, на підставі яких судових рішень чи рішень інших органів видані водовідвідні виконавчі документи, які слугували підставою для відкриття цих виконавчих проваджень. Надана інформація лише констатує, що зазначені виконавчі провадження входять до складу зведеного виконавчого провадження №74353467.

Отже, заявником не доведено, що до зведеного виконавчого провадження приєднано виконавчі провадження щодо стягнення судового збору, витрат виконавчого провадження чи виконавчі провадженні відкриті на підставі судових рішень ухвалених за правилами господарського чи адміністративного судочинства.

З огляду встановлені матеріалами справи обставини на підставі доказів, доданих представником заявника до заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції звернув увагу на те, що заявником не надано доказів, які б підтверджували належність спору щодо оскарження постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постанови від 23.05.2024 виконавче провадження №71049127 про арешт коштів боржника на суму 653752,97 Євро, яка прийнята в зведеному виконавчому провадженні №74353467, за вирішенням якого має намір звернутись заявник, до юрисдикції адміністративних судів, позаяк судом не встановлено, що до зведеного виконавчого провадження приєднано виконавчі провадження про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження або виконавчі провадження відкриті на підставі виконавчих документів, виданих адміністративними чи господарськими судами або іншими органами.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви проте, вважає помилковими висновки суду першої інстанції в частині підсудності даної справи у цивільному судочинстві

У частині 1 ст. 287 КАС України зазначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 911/100/18 (провадження № 12-60гс19) зазначено, що згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та осіб, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.09.2020 року у справі №925/819/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 року у справі №229/1026/21.

Також порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби встановлено Законом України «Про виконавче провадження», згідно із ч. 1 ст. 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частиною 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження», якою врегульовано особливості виконання кількох рішень у разі надходження на виконання кількох виконавчих документів щодо одного боржника, виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження. Виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

При цьому, законодавство не передбачає порядку розгляду скарг на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об’єднано виконання декількох судових рішень.

Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що саме в таких випадках (оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об’єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій), згідно з частиною першою ст. 287 КАС України відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) зазначено, що при виконанні судових рішень діє правило існування одного виконавчого провадження про примусове виконання щодо одного боржника, незалежно від кількості судових рішень та юрисдикції, у яких вказані рішення, що підлягають примусовому виконанню, були ухвалені, та кількості стягувачів. Також існує лише одна підстава для виведення виконавчого документа зі зведеного виконавчого провадження - це наявність підстав для завершення виконавчого провадження. При цьому, таким правом наділений лише виконавець, який ухвалює відповідну постанову, що є його дискреційним повноваженням.

Оскільки чинним законодавством не врегульовано порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об’єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, то в такому випадку потрібно застосовувати частину першу статті 287 КАС України і вказані справи слід розглядати за правилами адміністративного судочинства (висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 14.03.2018 у справі № 660/612/16-ц).

Натомість судом першої інстанції помилково констатовано, що подана заяви (а в подальшому і спір) не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Щодо посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 643/5597/19 є необґрунтованим, оскільки висновки викладені в ній не є релевантними до спірних правовідносин, так, як у зведеному виконавчому провадженні № 74353467 здійснюється виконання судових рішень, ухвалених судами різних юрисдикцій.

Щодо надання обґрунтування заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви, колегія суддів зазначає наступне.

Так, колегія суддів звертає увагу на те, що ч.1 ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 153 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) заява про забезпечення позову може бути подана до подання позовної заяви – до суду, до якого має бути подано позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно ч.2 ст.150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Із змісту вимог ч. 2 ст. 151 КАС України слідує, що заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співрозмірними заявленим позовним вимогам, повинні бути безпосередньо пов'язаними з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Системний аналіз ст. 150 КАС України дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Таким чином, суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з системного тлумачення зазначених положень вбачається, що застосування заходів забезпечення позову можливе лише у випадку існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або якщо захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також наявність ознак, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

При цьому небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача має бути очевидною.

Згідно з ч. 1 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 КАС України визначено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

При цьому ч. 2 ст. 150 КАС України передбачений вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Аналіз змісту зазначених норм свідчить про те, що обов'язковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони, в тому числі й із зазначенням очевидних ознак протиправності оскаржуваних рішення, дії або бездіяльності, очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам останньої, неможливості у подальшому без вжиття таких заходів відновлення прав особи та обов'язковим поданням доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу забезпечення позову. При цьому ознаки протиправності повинні бути пов'язані саме з порушеними правами, свободами чи інтересами.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Підстави забезпечення позову, передбачені ч. 2 ст. 150 КАС України є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно з ч. 2 ст. 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Отже, забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті визначених законом заходів з метою створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Згідно роз'яснень, які наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989 р., рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акту може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов'язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акту. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов'язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв'язку з оскарженням адміністративного акту.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

У абзаці 1 п. 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» від 06.03.2008 № 2 вказано, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого:

розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги;

імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів;

запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Таким чином, забезпечення позову – це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені, у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Також, суд має враховувати співрозмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Окрім зазначеного, колегія суддів звертає увагу на те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Окрім того, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов'язані з відновленням прав, будуть значними.

Отже, з огляду на приписи вказаних норм законодавства, вбачається, що у випадку звернення сторони з вимогою про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою вимогою та надати відповідні докази, які б підтверджували факт існування реальної загрози його правам, свободам та інтересам.

Так, при розгляді заяви позивача про забезпечення адміністративного позову суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо необхідності вжиття відповідних заходів, адже позивачем не доведено та документально не підтверджено існування обставин, які б вказували на очевидну небезпеку заподіянню шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі.

Також, колегія суддів враховує, що заявником не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 72, 73, 74, 75, 76, 77,78 КАС України на підтвердження наявності фактичних обставин, з якими пов’язується застосування певного виду забезпечення позову, оскільки саме лише посилання в заяві на припущення щодо неправомірності дій третіх осіб, ймовірність здійснення подальших реєстраційних дій та можливе відчуження корпоративних прав, що може зумовити виникнення інших спорів без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Вказує, що заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову, а особа, що заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову судом, зобов’язана довести зв’язок між неприйняттям таких заходів і утрудненням чи неможливістю виконання судового акту.

Відповідно матеріали заяви не містять будь-яких доказів, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також не містять дашіх про неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів забезпечення позову.

Підстави забезпечення позову, передбачені частини другої статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Аналогічна правова поиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2020 року у справі №580/2403/19.

В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких дійшов висновку про існування: або обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або оспорюваний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися де: д або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі. А також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов'язані з відновленням прав, будуть значними.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх доводів, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам».

Таким чином, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також, вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов'язані з відновленням прав будуть значними.

Колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України», в якому суд зазначив, що судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.

У справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні ч. 1 ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Крім того, у рішенні від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав» проти України» суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.

Відтак, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову перш за все необхідно перевірити наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Відповідно до ч. 6 ст. 154 КАС України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання.

Таким чином, ухвала про забезпечення позову повинна бути судом вмотивована, а саме із зазначенням: 1) висновків про існування обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі; 2) в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх доводів, пересвідчитись, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

З системного аналізу наведених правових норм можна дійти висновку, що заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви, проте, вважає помилковим висновки щодо підсудності даної справи у зв’язку із чим ухвала суду пешої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині, в решті ухвалу залишити без змін.

Окрім зазначеного, колегія суддів звертає увагу на те, що у зв’язку із тим, що немає позовної заяви та немає можливості встановити всі обставини справи, а саме дослідити зведене виконавче провадження.

Також, зазначає, що позивач не позбавлений права на звернення із новою заявою про забезпечення позову після подання позовної заяви та відкриття провадження у справі.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви, проте помилково послався що справа не підсудна адміністративному судочинству та не надав оцінки зазначеної заяви в рамках ст.ст. 150-154 КАС України.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб’єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з’ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, але помилкове застосування норм матеріального права призвели до неправильного вирішення питання, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні на піставі ст. 317 КАС України.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повно встановив обставини у справі, його висновки не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому ухвала Київського окружного адміністративного суду від 12 червня 2024 року підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 312, 315, 317, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» – Свириденка Ігора Анатолійовича – задоволити частково.

Змінити ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 12 червня 2024 року в мотивувальній частині.

У іншій частині ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 12 червня 2024 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено – 08 серпня 2024 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: А.Ю. Коротких

В.П. Мельничук