Справа № 120/10331/23
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2024-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

30 липня 2024 р. Справа № 120/10331/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Мультян М.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Боринської Р.Р.

представника відповідача: Сінкевич Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, в якому просить:

- визнати протиправним та нечинним рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 06.04.2017 №800 «Про викладення рішення виконавчого комітету міської ради від 12.06.2014 №1349 «Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд» в новій редакції.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив, що у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають зблоковані стаціонарні споруди для провадження підприємницької діяльності (з вивісками «Канцтовари» та «Віденська кава») за адресою вул. Стрілецька, біля буд. № 14 у м. Вінниці.

Водночас, Департаментом архітектури та містобудування Вінницької міської ради 10.05.2013 винесено припис 05/00/010/26518 «Про усунення порушень при розміщенні тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності і малих архітектурних форм на території міста Вінниці».

Згідно вказаного припису Департамент вимагає в строк до 28.05.2023 вищевказану споруду, що розташовується за адресою: вул. Стрілецька, біля буд. №14 у м. Вінниці демонтувати, наслідки розташування ліквідувати. Зазначено, що при невиконанні вимог припису, вищевказану споруду, буде демонтовано відповідно до Порядку демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності та малих архітектурних форм на території міста Вінниці, затвердженого рішення виконавчого комітету міської ради від 06.04.2017 №800 зі змінами, зі стягненням в подальшому витрат за демонтаж та відновлення благоустрою.

Вказаний Порядок демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності та малих архітектурних форм на території міста Вінниці, затвердженого рішення виконавчого комітету міської ради від 06.04.2017 №800 зі змінами, позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки вважає, що оскаржуване рішення прийнято з грубим порушення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», 4 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», у зв`язку із чим звертається до суду.

Ухвалою суду від 17.07.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення виявлених недоліків.

У зв`язку із виконанням вимог ухвали суду від 17.07.2024 про залишення позовної заяви без руху, ухвалою суду від 31.07.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження.

Даною ухвалою зобов`язано Виконавчий комітет Вінницької міської ради опублікувати оголошення про відкриття провадження у справі №120/10331/23 про визнання протиправним та нечинним рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 06.04.2017 №800 «Про викладення рішення виконавчого комітету міської ради від 12.06.2014 №1349 «Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд» в новій редакції - у виданні, в якому цей акт був або мав бути офіційно оприлюднений. Крім того витребувано у відповідача докази оприлюднення проекту рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 06.04.2017 №800 «Про викладення рішення виконавчого комітету міської ради від 12.06.2014 №1349 «Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд» в новій редакції в друкованих засобах масової інформації. Також, залучено ОСОБА_2 до участі у справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Ухвалою суду від 21.08.2023 підготовче засідання відкладено. А також продовжено строк на подання Виконавчим комітетом Вінницької міської ради відзиву на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня отримання вказаної ухвали.

30.08.2023 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в якому просить суд відмовити у задоволенні позову. Свою позицію обґрунтовує тим, що зі змісту рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 06.04.2017 №800, яким затверджено Порядок демонтажу тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та малих архітектурних форм, встановлених на території міста Вінниці, вбачається, що це рішення прийнято відповідачем з метою вдосконалення порядку демонтажу тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Вінниці, здійснення контролю за станом благоустрою території міста Вінниці, забезпечення в ньому чистоти і порядку.

Отже, відповідач зазначає, що приймаючи спірне рішення в оскаржуваній позивачем частині, виконував передбачені Законом України «Про благоустрій населених пунктів» повноваження стосовно здійснення самоврядного контролю у сфері благоустрою населених пунктів й реалізував наявну у Міськради виключну компетенцію, визначену пункт 44 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідач підкреслює, що вирішене у спірному рішенні питання Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Законом України «Про благоустрій населених пунктів» віднесене до відання Міськради, є питанням місцевого значення, не вилучене зі сфери її компетенції і його вирішення законодавством не доручене жодному іншому органу.

Крім того, вказує, що оскаржуване рішення не встановлює, змінює чи скасовує норми права, так як в результаті його прийняття жодний нормативно-правовий акт не зазнав змін.

Тому, відсутність повної сукупності ознак регуляторного акту, передбачених статтею 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», на думку відповідача, не відносить таке рішення до регуляторного акту, до якого повинні бути застосовані вимоги Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», в частині обов`язкового оприлюднення проекту такого акту в друкованих засобах масової інформації з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань, та здійснення аналізу його регуляторного впливу тощо.

Разом з тим, відповідач звертає увагу суду, що ухвалою суду відповідача зобов`язано надати докази оприлюднення проекту рішення виконавчого комітету міської ради №800 від 06.04.2017 в друкованих засобах масової інформації. Однак, відповідач не має змоги виконати вимоги ухвали в цій частині, оскільки вказаний проект рішення не публікувався в друкованих засобах масової інформації.

Ухвалою суду від 04.09.2023, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче засідання відкладено.

Ухвалою суду від 27.09.2023 відкладено підготовче засідання за клопотанням представника позивача.

Ухвалою суду від 09.10.2023 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 23.10.2023 відкладено судове засідання та допущено участь представника позивача в режимі відеоконференції у наступному судовому засіданні.

Ухвалою суду від 06.11.2023 за клопотаннями сторін судове засідання відкладено.

Ухвалою суду від 15.11.20263, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, судове засідання відкладено.

17.11.2023 представником позивача подано додаткові пояснення до справи та додаткові докази, а саме подання від 10.11.2023 № 13; лист від 16.11.2023 № 4536/20-23 щодо рішення Вінницької міської ради від 06.04.2017 №800; лист від 13.11.2023 № 4483/20-23 щодо подання про необхідність внесення на розгляд сесії питання про скасування рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради.

В додаткових поясненнях представник позивача зазначив, що законодавством не передбачено повноважень органів місцевого самоврядування своїми рішеннями затверджувати будь-яких порядків/положень демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності.

За таких обставин, на думку позивача, Рішення містить ознаки невідповідності вимогам чинного законодавства та суперечить принципам державної регуляторної політики, визначеними статтею 4 Закону про регуляторну політику, зокрема: доцільності обґрунтована необхідність державного регулювання господарських відносин з метою вирішення існуючої проблеми; адекватності відповідність форм та рівня державного регулювання господарських відносин потребі у вирішенні існуючої проблеми та ринковим вимогам з урахуванням усіх прийнятних альтернатив.

Зазначає, що аналогічна позиція викладена в поданні Державної регуляторної служби України від 10.11.2023 № 13 (копія додається).

20.11.2023 у судовому засіданні, протокольною ухвалою, додаткові пояснення представника позивача прийнято до розгляду, надано відповідачу строк на подачу пояснень щодо подання Державної регуляторної служби України від 10.11.2023 № 13, у зв`язку із чим судом оголошено перерву у судовому засіданні.

24.11.2023 представником Виконавчого комітету Вінницької міської ради, на виконання вимог протокольної ухвали суду, надано пояснення щодо подання Державної регуляторної служби України від 10.11.2023 № 13.

Так, відповідач зазначає, що регуляторна служба направила подання з вимогою щодо скасування прийнятого рішення, не дослідивши ні його хронології прийняття (оскаржуваний порядок було затверджено ще в 2014 році, а в подальшому лише вносились зміни до нього), ні відповідності його змісту всім ознакам регуляторного акту, що закріплені в ЗУ «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», нормам чинного законодавства та усталеній судовій практиці.

Крім того зазначає, що відповідно до пункту 1 постанови КМУ № 303 від 12.03.2022 «Про припинення заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду в умовах воєнного стану» (зі змінами), припинено проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) на період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 Про введення воєнного стану в Україні. Однак, ДРСУ всупереч вимогам вказаної постанови здійснює заходи державного нагляду в умовах воєнного стану.

27.11.2023 представником позивача подано додаткові пояснення до справи, в якому останній вкотре зазначає, що рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 06.04.2017 №800 «Про викладення рішення виконавчого комітету міської ради від 12.06.2014 №1349 «Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд» в новій редакції є регуляторним актом, а відповідачем порушено порядок його прийняття.

06.12.2023 представником відповідача подано до суду клопотання про зупинення провадження у справі, яке обґрунтовано тим, що позивач, після відкриття провадження у справі звернувся зі скаргою до Державної регуляторної служби України. В свою чергу, Державною регуляторною службою України на адресу Вінницької міської ради направлено подання № 13 від 10.11.2023 про необхідність внесення на розгляд сесії питання про скасування рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 06.04.2017 №800 «Про викладення рішення виконавчого комітету міської ради від 12.06.2014 №1349 «Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд» в новій редакції». Вінницька міська рада скористалась наданим їй правом на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року по справі №120/17979/23 відкрито провадження у справі за адміністративним позовом Вінницької міської ради до Державної регуляторної служби України про визнання протиправним та скасування подання. Предметом розгляду у справі №120/17979/23 правомірність висновків Державної регуляторної служби щодо віднесення оскаржуваного рішення до регуляторних актів. Враховуючи зазначене, міська рада вважає, що є підстави для зупинення провадження у справі до прийняття судом остаточного рішення по справі №120/17979/23.

Ухвалою суду від 06.12.2023 клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі задоволено. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення зупинено до набрання законної сили (чинності) рішенням Вінницького окружного адміністративного суду у справі №120/17979/23.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.03.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу суду від 06.12.2023 без змін.

Ухвалою суду від 15.07.2024 провадження у справі поновлено та призначено судове засідання.

У судовому засіданні проведеному 30.07.2024 представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити, з підстав зазначених у відзиві та додаткових поясненнях доданих до справи Виконавчим комітетом Вінницької міської ради.

При цьому представник позивача та третьої особи у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце його проведення був повідомлений завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Поряд із цим, представник подав заяву про проведення судового засідання без його участі.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що приписом Департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради №05/00/010/26518 від 10.05.2023 року "Про усунення порушень при розміщенні тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності і малих архітектурних форм на території міста Вінниці" зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 демонтувати належну їм споруду для провадження підприємницької діяльності (з вивісками "Канцтовари" та Віденська кава"), що знаходиться за адресою: вул. Стрілецька, біля буд. № 14 у місті Вінниці.

Зазначено, що при невиконанні вимог припису, вищевказану споруду, що знаходиться за адресою: вул. Стрілецька, біля буд. № 14 у місті Вінниці, буде демонтовано відповідно до Порядку демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності та малих архітектурних форм на території міста Вінниці, затвердженого рішення виконавчого комітету міської ради від 06.04.2017 №800 зі змінами, зі стягненням в подальшому витрат за демонтаж та відновлення благоустрою.

Так, Виконавчим комітетом Вінницької міської ради прийнято рішення від 06.04.2017 №800 «Про викладення рішення виконавчого комітету міської ради від 12.06.2014 №1349 «Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд» в новій редакції.

Вищевказаним рішенням від 06.04.2017 вирішено викласти рішення виконавчого комітету міської ради від 12.06.2014 № 1349 «Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд» в новій редакції та затверджено Порядок демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності та малих архітектурних форм на території міста Вінниці, а також затверджено склад Комісії з питань демонтажу незаконно встановлених тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності та малих архітектурних форм на території міста Вінниці.

Вказаний Порядок демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності та малих архітектурних форм на території міста Вінниці, затвердженого рішення виконавчого комітету міської ради від 06.04.2017 №800 зі змінами позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини, визначає Закон України від 06.09.2005 №2807-IV «Про благоустрій населених пунктів».

У частині першій статті 1 вищевказаного Закону наведено визначення термінів, які у ньому вживаються, зокрема:

благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля;

територія - сукупність земельних ділянок, які використовуються для розміщення об`єктів благоустрою населених пунктів: парків, скверів, бульварів, вулиць, провулків, узвозів, проїздів, шляхів, площ, майданів, набережних, прибудинкових територій, пляжів, кладовищ, рекреаційних, оздоровчих, навчальних, спортивних, історико-культурних об`єктів, об`єктів промисловості, комунально-складських та інших об`єктів у межах населеного пункту;

утримання в належному стані території - використання її за призначенням відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, правил благоустрою території населеного пункту, а також санітарне очищення території, її озеленення, збереження та відновлення об`єктів благоустрою;

заходи з благоустрою населених пунктів - роботи щодо відновлення, належного утримання та раціонального використання територій, охорони та організації упорядкування об`єктів благоустрою з урахуванням особливостей їх використання.

Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері благоустрою населених пунктів, і спрямовується на створення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля, збереження і охорону навколишнього природного середовища, забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення (частина друга статті 4 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»).

За приписами частини першої статті 5 цього ж Закону управління у сфері благоустрою населених пунктів здійснюють Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування та інші органи влади в межах їх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить:

1) затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів;

2) затвердження правил благоустрою територій населених пунктів;

3) створення в разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення спільно з іншими суб`єктами комунальної власності благоустрою населених пунктів, визначення повноважень цих органів (служб);

4) визначення на конкурсних засадах підприємств, установ та організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання об`єктів благоустрою.

Окрім цього, за змістом частини другої статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» здійснення заходів з благоустрою населених пунктів належить до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Згідно з частинами першою, другою статті 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до об`єктів благоустрою населених пунктів належать, зокрема, території загального користування, у тому числі: майдани, площі, бульвари, проспекти, вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки; інші території загального користування. До об`єктів благоустрою можуть належати також інші території в межах населеного пункту.

Об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством (частина перша статті 14 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»).

Частинами 1, 2, 4 статті 20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом.

Благоустрій здійснюється в обов`язковому порядку на всій території населеного пункту (села, селища, міста).

Рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов`язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

Частиною 1 статті 38 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що контроль у сфері благоустрою населених пунктів спрямований на забезпечення дотримання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та підпорядкування, а також громадянами, у тому числі іноземцями та особами без громадянства, вимог цього Закону, Правил благоустрою території населеного пункту та інших нормативно-правових актів.

Закон України «Про благоустрій населених пунктів» передбачає здійснення державного, самоврядного та громадського контролю у сфері благоустрою населених пунктів (статті 39, 40 та 41 цього Закону відповідно).

За правилами пункту 6 часини першої статті 42 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до відповідальності за порушення законодавства у сфері благоустрою населених пунктів притягаються особи, винні у самовільному зайнятті території (частини території) об`єкта благоустрою населеного пункту.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначає Закон України від 21.05.1997 №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до наведеного у статті 2 вищевказаного Закону визначення поняття місцевого самоврядування місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Сільські, селищні, міські ради включаються до системи місцевого самоврядування, про що зазначено у статті 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», які у відповідності до статті 10 цього ж Закону є представницькими органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади (частини перша, друга статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно з положеннями підпункту 7 пункту «а» часини першої статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: а) власні (самоврядні) повноваження: організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Повноваження сільських, селищних і міських рад та їх виконавчих органів у сфері благоустрою населених пунктів визначені також ст.10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», згідно ч.2 якої до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить:

1) забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів;

2) організація забезпечення на території населеного пункту чистоти і порядку, дотримання тиші в громадських місцях;

3) організація місць відпочинку для населення;

4) затвердження схем санітарного очищення населених пунктів та впровадження систем роздільного збирання побутових відходів;

5) здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо;

6) визначення місць стоянок транспортних засобів та майданчиків для паркування на об`єктах благоустрою;

7) визначення графіків роботи зовнішнього освітлення території;

8) визначення на об`єктах благоустрою місць розміщення громадських вбиралень;

9) залучення на договірних засадах коштів і матеріально-технічних ресурсів юридичних та фізичних осіб для здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; 10) визначення обсягів пайової участі власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення в утриманні об`єктів благоустрою;

11) визначення в установленому порядку розміру відшкодувань юридичними та фізичними особами за забруднення довкілля та інші екологічні збитки, спричинені порушенням законодавства у сфері благоустрою та охорони навколишнього природного середовища;

12) інформування населення про здійснення заходів з благоустрою населених пунктів;

13) участь у проведенні щорічного всеукраїнського конкурсу «Населений пункт найкращого благоустрою і підтримки громадського порядку»;

14) видача дозволу на порушення об`єктів благоустрою у випадках та порядку, передбачених цим Законом.

Частинами 1, 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону.

Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 59 наведеного Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Згідно ч. 12 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Так, одним із ключових при вирішенні даного спору питань є вирішення того питання чи відноситься рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 06.04.2017 №800 «Про викладення рішення виконавчого комітету міської ради від 12.06.2014 №1349 «Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд» в новій редакції до регуляторних актів.

Так, статтею 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» № 1106-ІV, який визначає правові та організаційні засади реалізації державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності, визначено, що

регуляторний акт - це: прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом;

регуляторний орган - Верховна Рада України, Президент України, Кабінет Міністрів України, Національний банк України, Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення, інший державний орган, центральний орган виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцевий орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, а також посадова особа будь-якого із зазначених органів, якщо відповідно до законодавства ця особа має повноваження одноособово приймати регуляторні акти. До регуляторних органів також належать територіальні органи центральних органів виконавчої влади, державні спеціалізовані установи та організації, некомерційні самоврядні організації, які здійснюють керівництво та управління окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, якщо ці органи, установи та організації відповідно до своїх повноважень приймають регуляторні акти; розробник проекту регуляторного акта - регуляторний орган або інший орган, установа, організація, особа чи група осіб, що уповноважені розроблювати або організовувати, спрямовувати та координувати діяльність з розроблення проекту регуляторного акта.

Статтею 4 наведеного Закону передбачено, що принципами державної регуляторної політики є:

доцільність - обґрунтована необхідність державного регулювання господарських відносин з метою вирішення існуючої проблеми;

адекватність - відповідність форм та рівня державного регулювання господарських відносин потребі у вирішенні існуючої проблеми та ринковим вимогам з урахуванням усіх прийнятних альтернатив;

ефективність - забезпечення досягнення внаслідок дії регуляторного акта максимально можливих позитивних результатів за рахунок мінімально необхідних витрат ресурсів суб`єктів господарювання, громадян та держави;

збалансованість - забезпечення у регуляторній діяльності балансу інтересів суб`єктів господарювання, громадян та держави;

передбачуваність - послідовність регуляторної діяльності, відповідність її цілям державної політики, а також планам з підготовки проектів регуляторних актів, що дозволяє суб`єктам господарювання здійснювати планування їхньої діяльності;

прозорість та врахування громадської думки - відкритість для фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань дій регуляторних органів на всіх етапах їх регуляторної діяльності, обов`язковий розгляд регуляторними органами ініціатив, зауважень та пропозицій, наданих у встановленому законом порядку фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями, обов`язковість і своєчасність доведення прийнятих регуляторних актів до відома фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань, інформування громадськості про здійснення регуляторної діяльності.

Так, як слідує з матеріалів справи, виконавчим комітетом Вінницької міської ради прийнято рішення від 06.04.2017 № 800 «Про викладення рішення виконавчого комітету міської ради від 12.06.2014 №1349 «Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд» в новій редакції.

Згідно з преамбулою, Рішення розроблено з метою впорядкування розміщення малих архітектурних форм та тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, приведення у відповідність до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Вінниці, затвердженої рішенням виконавчого комітету міської ради від 21.06.2012, а також з метою врегулювання питання демонтажу тимчасових споруд, запобігання їх самовільному розміщенню на території міста Вінниці, керуючись статтями 30, 31, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статей 1, 16, 20, 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», статей 2, 4, 6, 7, 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244, рішенням міської ради від 01.03.2011 № 104 «Про затвердження Правил благоустрою міста Вінниці.

Додатками до Рішення затверджено «Порядок демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності та малих архітектурних форм на території міста Вінниці»; акт перевірки дотримання вимог законодавству у сфері містобудування та благоустрою на території міста Вінниці; припис про усунення порушень при розміщенні тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності і малих архітектурних форм на території міста Вінниці; акт про усунення порушень при розміщенні тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності і малих архітектурних форм на території міста Вінниці; склад комісії з питань звільнення території міста Вінниці від незаконно встановлених ТС та МАФ.

Так, вказаний Порядок передбачає механізм, підстави, строки і порядок проведення демонтажу тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (далі - ТС), елементів благоустрою, в тому числі малих архітектурних форм (далі - МАФ), що розташовані на території міста Вінниці з порушенням вимог чинного законодавства України. (пункт 1.2 Порядку).

Пунктом 1.3. Порядку визначено, що демонтажу (знесенню) підлягають ТС та МАФ, встановлені на території міста Вінниці з порушенням вимог чинного законодавства України у разі: відсутності паспорта прив?язки ТС, інших дозвільних документів; анулювання паспорта прив?язки, закінчення терміну його дії; самовільного розміщення МАФ (ТС); невідповідності розташування ТС паспорту прив?язки, будівельним нормам, стандартам і правилам; невідповідність місця розташування ТС Комплексній схемі розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Вінниці, затвердженій рішенням виконавчого комітету міської ради від 21.06.2012 року зі змінами; відсутності документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою, на якій розміщено ТС (МАФ); в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Відповідно пункту 1.4. та 1.5. Порядку зазначено, що розміщення МАФ без дотримання вимог законодавства забороняється, а сам об?єкт підлягає обов?язковому демонтажу. Зазначено, що для демонтажу (знесення) МАФ (ТС) достатньо однієї із підстав передбаченої цим Порядком або чинним законодавством України.

Аналізуючи оскаржуване рішення, суд зазначає, що за приписами частин другої - четвертої статті 28 Закону України від 17.02.2011 №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

На виконання частини четвертої статті 28 Закону України від 17.02.2011 № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 21.10.2011 № 244, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 за № 1330/20068, затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Порядок визначає механізм розміщення тимчасових споруд (далі - ТС) для провадження підприємницької діяльності (пункт 1.1. Порядку).

За визначенням, наведеним у пункті 1.3 вищевказаного Порядку, тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

У розумінні абзаців третього, п`ятого пункту 1.4 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності замовником є суб`єкт господарювання, який має намір розмістити ТС на підставі паспорта прив`язки ТС; а паспорт прив`язки ТС це комплект документів, у яких визначено місце встановлення ТС на топографо-геодезичній основі М 1:500, схему благоустрою прилеглої території.

Розміщення ТС під час проведення ярмарок, державних та місцевих святкових, урочистих масових заходів на строк проведення таких заходів здійснюється у порядку, встановленому органами місцевого самоврядування (пункт 1.7 Порядку).

Пунктами 2.1, 2.2 цього ж Порядку встановлено, що підставою для розміщення ТС є паспорт прив`язки ТС. Замовник, який має намір встановити ТС, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення ТС.

Паспорт прив`язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури за формою, наведеною у додатку 1 до цього Порядку. Встановлення ТС здійснюється відповідно до паспорта прив`язки. У разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки, самовільного встановлення ТС така ТС підлягає демонтажу. Розміщення ТС самовільно забороняється (пункти 2.10, 2.20, 2.30, 2.31 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності).

В той же час, відповідно до статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.

За рішенням суду самочинно збудований об`єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов`язаних із знесенням об`єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво.

У разі неможливості виконання рішення суду особою, яка здійснила таке самочинне будівництво (смерть цієї особи, оголошення її померлою, визнання безвісно відсутньою, ліквідація чи визнання її банкрутом тощо), знесення самочинно збудованого об`єкта здійснюється за рішенням суду за рахунок коштів правонаступника або за рішенням органу місцевого самоврядування за рахунок коштів місцевого бюджету та в інших випадках, передбачених законодавством.

Виконання рішення суду, що набрало законної сили, щодо знесення самочинно збудованого об`єкта здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, об`єкти самочинного будівництва підлягають знесенню виключно за рішенням суду.

Разом із тим, законодавством України не передбачено повноважень органів місцевого самоврядування щодо затвердження порядків, положень чи будь-яких інших документів, які регламентують проведення демонтажу встановлених споруд.

Надаючи правовий аналіз зазначеному, суд вказує, що у постанові Верховного Суду від 25.05.2022 у справі №560/868/21, на яку посилається позивач у позові, проаналізовано наведені вище норми та аналогічні положення Порядку демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд Хмельницької міськохї ради та зроблено аналогічний висновок, що законодавством України не передбачено повноважень органів місцевого самоврядування щодо затвердження порядків, положень чи будь-яких інших документів, які регламентують проведення демонтажу встановлених споруд.

Таким чином, передбачивши оскаржуваним рішенням порядок демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд, відповідач фактично розширив передбачені законом повноваження, цим самим вийшовши за їх межі, а отже і встановив (змінив) норму права, яка застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб.

Отже, оскаржуване рішення від 06.04.2017 № 800 «Про викладення рішення виконавчого комітету міської ради від 12.06.2014 №1349 «Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд» в новій редакції за своєю правовою природою має ознаки регуляторного акту, яким встановлені (змінені) норми права, оскільки він розрахований на неодноразове застосування і щодо невизначеного кола осіб, з метою регулювання містобудування та благоустрою на території міста Вінниці.

Подібна правова позиція щодо підходу до визначення ознак регуляторного акта, встановлених Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» №1160-IV, у рішеннях суб`єктів владних повноважень викладена у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2018 року №428/7176/14-а, від 31 січня 2018 року у справі № 490/2099/15-а, від 08 травня 2018 року у справі № 405/5819/14-а, від 21 грудня 2018 року № 591/1335/15-а, від 01 червня 2022 року у справі № 260/2363/20.

Також, у матеріалах справи наявне подання Державної регуляторної служби України від 10.11.2023 №13, в якому центральний орган виконавчої влади, який реалізує державну регуляторну політику, політику з питань нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, ліцензування та дозвільної системи у сфері господарської діяльності та дерегуляції господарської діяльності визнає рішення від 06.04.2017 № 800 «Про викладення рішення виконавчого комітету міської ради від 12.06.2014 №1349 «Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд» в новій редакції регуляторним актом.

Отже твердження відповідача, що оскаржуване рішення не має ознак регуляторного акту, не знаходять свого підтвердження під час розгляду справи.

Так підставою, якою позивач обґрунтовує свій позов є невідповідність оскаржуваного рішення вимогам Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Визначаючись щодо вказаних тверджень, суд виходить з наступного.

Статтею 6 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» передбачено, що громадяни, суб`єкти господарювання, їх об`єднання та наукові установи, а також консультативно-дорадчі органи, що створені при органах державної влади та органах місцевого самоврядування і представляють інтереси громадян та суб`єктів господарювання, мають право:

- подавати до регуляторних органів пропозиції про необхідність підготовки проектів регуляторних актів, а також про необхідність їх перегляду;

- у випадках, передбачених законодавством, брати участь у розробці проектів регуляторних актів;

- подавати зауваження та пропозиції щодо оприлюднених проектів регуляторних актів, брати участь у відкритих обговореннях питань, пов`язаних з регуляторною діяльністю;

- бути залученими регуляторними органами до підготовки аналізів регуляторного впливу, експертних висновків щодо регуляторного впливу та виконання заходів з відстеження результативності регуляторних актів;

- самостійно готувати аналіз регуляторного впливу проектів регуляторних актів, розроблених регуляторними органами, відстежувати результативність регуляторних актів, подавати за наслідками цієї діяльності зауваження та пропозиції регуляторним органам або органам, які відповідно до цього Закону на підставі аналізу звітів про відстеження результативності регуляторних актів приймають рішення про необхідність їх перегляду;

- одержувати від регуляторних органів у відповідь на звернення, подані у встановленому законом порядку, інформацію щодо їх регуляторної діяльності.

Стаття 7 Закону № 1160-IV передбачає, що регуляторні органи затверджують плани діяльності з підготовки ними проектів регуляторних актів на наступний календарний рік не пізніше 15 грудня поточного року, якщо інше не встановлено законом.

План діяльності з підготовки проектів регуляторних актів повинен містити визначення видів і назв проектів, цілей їх прийняття, строків підготовки проектів, найменування органів та підрозділів, відповідальних за розроблення проектів регуляторних актів.

Затверджені плани діяльності з підготовки проектів регуляторних актів, а також зміни до них оприлюднюються у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону, не пізніш як у десятиденний строк після їх затвердження.

Якщо регуляторний орган готує або розглядає проект регуляторного акта, який не внесений до затвердженого цим регуляторним органом плану діяльності з підготовки проектів регуляторних актів, цей орган повинен внести відповідні зміни до плану не пізніше десяти робочих днів з дня початку підготовки цього проекту або з дня внесення проекту на розгляд до цього регуляторного органу, але не пізніше дня оприлюднення цього проекту.

Крім того, статтею 8 Закону № 1160-IV передбачено, що стосовно кожного проекту регуляторного акта його розробником готується аналіз регуляторного впливу.

Аналіз регуляторного впливу готується до оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень та пропозицій.

Розробник проекту регуляторного акта при підготовці аналізу регуляторного впливу повинен: визначити та проаналізувати проблему, яку пропонується розв`язати шляхом державного регулювання господарських відносин, а також оцінити важливість цієї проблеми; обґрунтувати, чому визначена проблема не може бути розв`язана за допомогою ринкових механізмів і потребує державного регулювання; обґрунтувати, чому визначена проблема не може бути розв`язана за допомогою діючих регуляторних актів, та розглянути можливість внесення змін до них; визначити очікувані результати прийняття запропонованого регуляторного акта, у тому числі здійснити розрахунок очікуваних витрат та вигод суб`єктів господарювання, громадян та держави внаслідок дії регуляторного акта; визначити цілі державного регулювання; визначити та оцінити усі прийнятні альтернативні способи досягнення встановлених цілей, у тому числі ті з них, які не передбачають безпосереднього державного регулювання господарських відносин; аргументувати переваги обраного способу досягнення встановлених цілей; описати механізми і заходи, які забезпечать розв`язання визначеної проблеми шляхом прийняття запропонованого регуляторного акта; обґрунтувати можливість досягнення встановлених цілей у разі прийняття запропонованого регуляторного акта; обґрунтовано довести, що досягнення запропонованим регуляторним актом встановлених цілей є можливим з найменшими витратами для суб`єктів господарювання, громадян та держави; обґрунтовано довести, що вигоди, які виникатимуть внаслідок дії запропонованого регуляторного акта, виправдовують відповідні витрати у випадку, якщо витрати та/або вигоди не можуть бути кількісно визначені; оцінити можливість впровадження та виконання вимог регуляторного акта залежно від ресурсів, якими розпоряджаються органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи, які повинні впроваджувати або виконувати ці вимоги; оцінити ризик впливу зовнішніх чинників на дію запропонованого регуляторного акта; обґрунтувати запропонований строк чинності регуляторного акта; визначити показники результативності регуляторного акта; визначити заходи, за допомогою яких буде здійснюватися відстеження результативності регуляторного акта в разі його прийняття.

Якщо проект регуляторного акта одночасно містить норми, що регулюють господарські відносини або адміністративні відносини між регуляторними органами чи іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, та норми, що регулюють інші суспільні відносини, а також індивідуально-конкретні приписи, то аналіз регуляторного впливу готується лише щодо норм, які регулюють господарські відносини або адміністративні відносини між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання.

Відповідно до часини 1 статті 9 ЗаконуУкраїни «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» кожен проект регуляторного акта оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» план діяльності регуляторного органу з підготовки проектів регуляторних актів та зміни до нього оприлюднюються шляхом опублікування в друкованих засобах масової інформації цього регуляторного органу, а у разі їх відсутності - у друкованих засобах масової інформації, визначених цим регуляторним органом, та/або шляхом розміщення плану та змін до нього на офіційній сторінці відповідного регуляторного органу в мережі Інтернет.

Повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій, проект регуляторного акта та відповідний аналіз регуляторного впливу оприлюднюються шляхом опублікування в друкованих засобах масової інформації розробника цього проекту, а у разі їх відсутності - у друкованих засобах масової інформації, визначених розробником цього проекту, та/або шляхом розміщення на офіційній сторінці розробника проекту регуляторного акта в мережі Інтернет.

Звіт про відстеження результативності регуляторного акта оприлюднюється шляхом опублікування в друкованих засобах масової інформації регуляторного органу, який прийняв цей регуляторний акт, а у разі їх відсутності - у друкованих засобах масової інформації, визначених цим регуляторним органом, та/або шляхом розміщення на офіційній сторінці цього регуляторного органу в мережі Інтернет.

Кожен проект регуляторного акта оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань.

Про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій розробник цього проекту повідомляє у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону.

Проект регуляторного акта разом із відповідним аналізом регуляторного впливу оприлюднюється у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону, не пізніше п`яти робочих днів з дня оприлюднення повідомлення про оприлюднення цього проекту регуляторного акта.

Повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акта повинно містити: стислий виклад змісту проекту; поштову та електронну, за її наявності, адресу розробника проекту та інших органів, до яких відповідно до цього Закону або за ініціативою розробника надсилаються зауваження та пропозиції; інформацію про спосіб оприлюднення проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу (назва друкованого засобу масової інформації та/або адреса сторінки в мережі Інтернет, де опубліковано чи розміщено проект регуляторного акта та аналіз регуляторного впливу, або інформація про інший спосіб оприлюднення, передбачений частиною п`ятою статті 13 цього Закону); інформацію про строк, протягом якого приймаються зауваження та пропозиції від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань; інформацію про спосіб надання фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями зауважень та пропозицій.

Строк, протягом якого від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань приймаються зауваження та пропозиції, встановлюється розробником проекту регуляторного акта і не може бути меншим ніж один місяць та більшим ніж три місяці з дня оприлюднення проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу.

Усі зауваження і пропозиції щодо проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу, одержані протягом встановленого строку, підлягають обов`язковому розгляду розробником цього проекту. За результатами цього розгляду розробник проекту регуляторного акта повністю чи частково враховує одержані зауваження і пропозиції або мотивовано їх відхиляє.

Оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій не може бути перешкодою для проведення громадських слухань та будь-яких інших форм відкритих обговорень цього проекту регуляторного акта.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що оприлюднення регуляторного акта здійснюється з метою одержання зауважень і пропозицій.

При цьому, оприлюдненню підлягають як проект регуляторного акту, так і відповідний аналіз регуляторного впливу - документ, який містить обґрунтування необхідності державного регулювання шляхом прийняття регуляторного акта, аналіз впливу, який справлятиме регуляторний акт на ринкове середовище, забезпечення прав та інтересів суб`єктів господарювання, громадян та держави, а також обґрунтування відповідності проекту регуляторного акта принципам державної регуляторної політики.

З наведеного слідує, що висновок про обов`язковість оприлюднення проекту регуляторного акту і відповідного аналізу регуляторного впливу, що здійснюється з необхідності одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань, чим, по суті, здійснюється забезпечення публічного обговорення проекту регуляторного акта.

За таких обставин, проект регуляторного акту має бути оприлюдненим щонайменше як за один місяць до прийняття такого проекту.

Статтею 36 Закону № 1160-IV передбачено, що регуляторний акт не може бути прийнятий або схвалений уповноваженим на це органом чи посадовою особою місцевого самоврядування, якщо наявна хоча б одна з таких обставин:

- відсутній аналіз регуляторного впливу;

- проект регуляторного акта не був оприлюднений.

У разі виявлення будь-якої з цих обставин орган чи посадова особа місцевого самоврядування має право вжити передбачених законодавством заходів для припинення виявлених порушень, у тому числі відповідно до закону скасувати або зупинити дію регуляторного акта, прийнятого з порушеннями.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що міститься у постанові від 25 вересня 2018 року у справі № 428/7176/14-а, від 20 лютого 2019 року у справі № 812/1177/18, від 13 грудня 2019 року у справі № 461/1824/15-а.

Так, в ході судового розгляду справи встановлено, що відповідачем оскаржуване рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 06.04.2017 №800 «Про викладення рішення виконавчого комітету міської ради від 12.06.2014 №1349 «Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд» в новій редакції, не визнавалося регуляторним актом, а тому аналіз регуляторного впливу не був розроблений та проект регуляторного акта не був оприлюднений.

Проте, суд під час розгляду справи дійшов висновку, що оскаржуване рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 06.04.2017 №800 «Про викладення рішення виконавчого комітету міської ради від 12.06.2014 №1349 «Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд» в новій редакції, відповідає ознакам регуляторного акту.

Отже, в ході судового розгляду справи знайшли свого підтвердження аргументи позивача щодо того, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», в зв`язку з чим такий нормативно - правовий акт визнається нечинним, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до положень статті 245 КАС України, яка визначає повноваження суду при вирішенні справи, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень (пункт 1 частини 2 статті 245 КАС України ).

Наслідки визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним визначені положеннями статті 265 КАС України.

Так, згідно з частиною 1 статті 265 КАС України резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.

Аналогічного правового висновку дійшла колегія Сьомого апеляційного адміністративного суду у справі № 120/9077/23 в постанові від 19.12.2023.

Таким чином відповідачу слід опублікувати резолютивну частину рішення суду у виданні, в якому був або мав бути офіційно оприлюднений нормативно-правовий акт, невідкладно після набрання рішенням законної сили.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

В рішенні у справі Рисовський проти України ЄСПЛ вказав на те, що принцип належного урядування, зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (заява № 29979/04, пункт 70).

Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), пункт 74).

Суд враховує також положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Застосовуючи позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): суд відзначає, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. А згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню відповідно до вищенаведених мотивів та підстав, у спосіб визнання протиправним та нечинним рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 06.04.2017 №800 "Про викладення рішення виконавчого комітету міської ради від 12.06.2014 №1349 «Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд» в новій редакції".

При вирішенні питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1073,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Вінницької міської ради.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та нечинним рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 06.04.2017 №800 "Про викладення рішення виконавчого комітету міської ради від 12.06.2014 №1349 «Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд» в новій редакції".

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Вінницької міської ради на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані із сплатою судового збору у розмірі 1073,60 (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
Відповідач: Виконавчий комітет Вінницької міської ради (вул. Соборна, 59, м. Вінниця, )
Третя особа: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )
Повний текст рішення суду сторони зможуть отримати: 09.08.2024

Суддя Мультян Марина Бондівна