Справа № 240/4127/24
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року м. Житомир справа № 240/4127/24

категорія 102020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка проявилась у не розгляді запиту від 29.12.2023 на отримання публічної інформації щодо військової частини НОМЕР_2 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути запит від 29.12.2023 на отримання публічної інформації щодо військової частини НОМЕР_3 та надати запитувану інформацію;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 ) моральну шкоду у розмірі 42000 грн;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ; НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП; НОМЕР_5 ) понесені судові витрати у розмірі 14500 грн.

В обґрунтування позову вказує, що у період з 10 березня по 10 листопада 2022 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 (далі - військова частина), де в подальшому на підставі наказу командира військової частини від 10.11.2022 №244, був виключений зі списків особового складу для подальшого проходження військової служби у іншій військовій частині. Так як, в порушення вимог чинного законодавства військовою частиною НОМЕР_3 неодноразово було порушено мої права, то на сьогоднішній день існує ряд невирішених правових спорів, які розглядаються в судах. Для актуалізації даних військової частини та для організації примусового виконання, у Позивача виникла потреба в отриманні публічної інформації (наступні документи) щодо військової частині НОМЕР_3 (входить у склад Десантно-штурмових військ Збройних сил України): юридичну адресу, код ЄДРПОУ, номери засобів зв`язку, офіційну електронну адресу. У зв`язку з чим позивач звернувся із запитом від 29.12.2023 на отримання публічної інформації до розпорядника інформації - ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - військова частина НОМЕР_1 , відповідач) через електронну адресу; ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначену на офіційному веб сайті Десантно - штурмових військ Збройних Сил України для звернення громадян. Проте, на час звернення позивача до Житомирського окружного адміністративного суду, в порушення Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI) запит від 29.12.2023 військовою частиною НОМЕР_1 не розглянуто та не надано запитувану інформацію позивачу. Вважає, що така бездіяльність військової частини НОМЕР_1 є протиправною та такою, що суперечить нормам чинного законодавства, порушує мої права та інтереси, що завдало мені моральної шкоди. Просить позов задовольнити.

Суддя своєю ухвалою від 01.04.2024 прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

Відзив на позовну заяву надійшов до суду 09.04.2024. Заперечуючи позовні вимоги відповідач вказує, що як слідує зі змісту адміністративного позову ОСОБА_1 , останнім оскаржується бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду його запиту на інформацію від 29.12.2023, який був поданий через електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_2 Водночас, звертаємо увагу суду на те, що у зв`язку з технічними несправностями, електронна скринька Call-центру Командування Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (далі Командування ДШВ ЗСУ) з 20.12.2023 припинила свою роботу, у в`язку із чим Командуванням ДШВ ЗСУ опубліковано відповідне повідомлення на офіційній сторінці Facebook, за змістом якого принесено вибачення за незручності та проінформовано про інші можливі засоби зв`язку для звернення громадян, зокрема за номерами: 0 (800) 50-40-10 та , після чого натиснути цифру «4». Попри це, як слідує з обставин справи та змісту позовної заяви, позивачем впродовж терміну часу з моменту направлення його запиту на адрес електронної скриньки та до моменту подання вказаної позовної заяви до суду, не використовувалися будь які інші доступні, наявні та діючі способи (зокрема, як звернення до Генерального штабу чи Міністерства оборони України) та засоби зв`язку з Командуванням ДШВ ЗСУ для отримання запитуваної ним інформації. Відповідач зазначає, що вказаний Позивачем у його адміністративному позові запит на інформацію від 29.12.2023 отримав та ознайомився із його змістом лише при опрацюванні даної позовної заяви, у зв`язку із чим протиправної бездіяльності щодо умисного не розгляду його запиту не вчиняв. Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та безпідставними у зв`язку із чим у їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

Відповідь на відзив надійшла до суду 18.04.2024. Заперечуючи викладені у відзиві аргументи відповідача, позивач вказує, що станом на час розгляду даної справи в суді на даному сайті в розділі «КОНТАКТИ» наявна наступна інформація: Call-центр КДШВ ЗС України - О (800) 500 410; , після з`єднання натисніть цифру «4». Пошта: ІНФОРМАЦІЯ_2 Служба зв`язків з громадськістю КДШВ ЗС України: Пошта: ІНФОРМАЦІЯ_3 (для опрацювання запитів від медіа). Тобто, на сьогодні електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_2 є актуальною. Крім того. Позивачем досліджено інформацію розміщену на даному сайті з 05 грудня 2023 року по 05 січня 2024 року, та встановлено, що жодного повідомлення (новини) про припинення роботи електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_2 на офіційному сайті Відповідача немає, що може свідчити про недостовірність інформації зазначеної на сторінці Відповідача соціальної мережі Facebook або ж порушення чинного законодавства, оскільки діяльність державних органів у соціальних мережах не позбавляє їх від обов`язку оприлюднювати відповідну інформацію на своїх веб-сайтах та надавати її за запитами на публічну інформацію. Бо на вебсайті - обов`язок, а в соцмережі - лише їх право. Також, на особливу увагу Адміністративного суду заслуговує та обставина, що зазначена інформація щодо припинення роботи електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_2 на сторінці Відповідача в соціальній мережі Facebook за 20 грудня 2023 року була «внесена або відредагована» 08 березня 2024 року, що свідчить про неналежність та недостовірність даного доказу. Слід зазначити, що у хроніці мережі Facebook можна змінювати дати публікацій, у тому числі подій з життя та будь-яких фото та відео, які розміщені дописувачем та на яких були відзначені користувачі мережею. При зміні дати публікація переміщується до нової точки хроніки. Змінити дату публікації на пізнішу не можна ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ). Вочевидь, зміна дати вищезазначеної публікації Відповідача в соціальній мережі Facebook з 08 березня 2024 року на 20 грудня 2023 року була здійснена задля введення в оману суду та спроби штучно створити передумови для уникнення відповідальності за протиправну бездіяльність. Таким чином, ні на час звернення із запитом, ні на час розгляду Адміністративним судом даної справи, інформація про припинення роботи електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_2 на офіційному веб-сайті Відповідача відсутня, а відредагована чи змінена 08 березня 2024 року інформація на сторінці Відповідача в соціальній мережі Facebook за 20 грудня 2023 року ставиться під сумнів Позивачем, а отже скриншот зі сторінки Відповідача в соціальній мережі Facebook не є належним і достовірним доказом у даній справі. Просить позов задовольнити.

Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Встановлено, що ОСОБА_1 29 грудня 2023 року надіслав на електронну адресу: call_center_dshv запит, адресований командуванню Десантно-штурмових військ ЗСУ, у якому вказано: "На підставі статей 1, 13. 19, 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», які надають право звертатись із запитами до розпорядників інформації щодо надання публічної інформації, прошу надати наступну інформацію (наступні документи) щодо військової частині НОМЕР_3 : юридичну адресу, код ЄДРПОУ, номери засобів зв`язку, офіційну електронну адресу. Прошу розглянути даний запит у строк передбачений чинним законодавством, та про результат розгляду повідомити в електронному та паперовому вигляді на вищезазначені адреси, зазначені у заяві" (а.с. 13).

Підставною для звернення до суду є ненадання відповідачем відповіді на запит.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

На підставі ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40 Конституції України).

Згідно преамбулою Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 № 2657-XII (далі - Закон №2657-XII) цей Закон регулює відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації.

Відповідно до стате 1, 4 цього Закону інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді; документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.

Суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень.

Об`єктом інформаційних відносин є інформація.

Кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (стаття 5 Закону № 2657-XII).

За змістом частини першої статті 6 Закону № 2657-XII право на інформацію забезпечується, зокрема, обов`язком суб`єктів владних повноважень інформувати громадськість та медіа про свою діяльність і прийняті рішення; обов`язком суб`єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації.

Відповідно до статті 7 цього Закону право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, є Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI (далі - Закон №2939-VI).

Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Відповідно до частини четвертої статті 13 Закону №2939-VI усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акту, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Стаття 5 Закону №2939-VI визначає, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Так, відповідно до статті 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Відповідно до статті 3 Закону №2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

За змістом статті 4 Закону №2939-VI доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: 1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; 2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; 3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Відповідно до частини другої статті 19 Закону №2939-VI запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Згідно із статтею 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до статті 23 цього Закону рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, законом чітко визначено строк розгляду запиту на інформацію, який становить п`ять робочих днів з дня його отримання. Такий строк може бути продовжений до 20 робочих днів із завчасним повідомленням у письмовій формі про це особи, яка подала запит. Розпорядник інформації зобов`язаний надати відповідь на письмовий запит запитувача інформації, при цьому така відповідь повинна бути повною, достовірною та точною. У випадках, визначених частиною першою статті 22 Закону №2939-VI, розпорядник інформації має право відмовити у наданні запитуваної інформації, надіславши мотивовану відмову у письмовій формі особі, яка подала запит на інформацію.

Позивач, звертаючись до суду з позовом зазначає, що запит від 29.12.2023 направив до розпорядника інформації через електронну адресу .

Відповідач не заперечує, що вказана позивачем електронна адреса належить відповідачу, однак зауважує, що на офіційному інтернет-ресурсі відповідача у Facebooк було оприлюднено інформацію, що з 20.12.2023 електронна скринька call-центру Командування Десантно - штурмових військ ЗСУ припинила свою роботу.

Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Однак, відповідачем до суду не надано жодного доказу, на підтвердження тієї обставини, що із 20.12.2023 і до дати подання позивачем запиту, електронна скринька ІНФОРМАЦІЯ_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) припинила свою роботу.

Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність, яка полягає у не розгляді запиту ОСОБА_1 від 29 грудня 2023 року, що призвело до порушення його права на отримання відповіді на його запит.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовна заява в частині позовних вимог про: визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка проявилась у не розгляді запиту від 29.12.2023 та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути запит від 29.12.2023 є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд зауважує, що позовна вимога в частині "та надати запитувану інформацію" є передчасною, оскільки судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Разом з тим, спір, що виник між сторонами стосується нерозгляду запит, а тому зміст та повнота інформації, який буде надано позивачу при виконанні відповідачем даного рішення суду, не є предметом спору в даному позовному провадженні.

Щодо вимоги про: стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 ) моральну шкоду у розмірі 42000 грн.

Обґрунтовуючи позовну вимогу в цій частині позивач вказує, що моральна шкода для позивача полягає у психічних переживаннях та душевних стражданнях, які переніс, так як елементарно не може отримати просту інформацію від вищого командування військової частини НОМЕР_3 , яка системно протиправно порушує права Позивача. Причому, про системну протиправну бездіяльність військової частини Відповідачу достеменно відомо, так як це підтверджується листом військової частини НОМЕР_1 від 27.10.2023 № 117/вихЗВГ/ НОМЕР_6 . Все це викликає у позивача відчуття розпачу, беззахисності та стресу, так як військова частина НОМЕР_7 , як вищий штаб, мала б контролювати підлеглі військові частини та припиняти порушення підлеглих, проте на даний час відбувається зворотнє. Крім того, Позивач відчуває почуття глибокого розчарування та несправедливості, оскільки з 26 лютого 2022 року був добровільно призваний на службу до Збройних Сил України, а міг не піти, так як перебував на державній службі на посаді, що не передбачала мобілізацію, а тепер вимушений відстоювати свої порушені права у судовому порядку.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України (ЦК України) визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно зі статтею 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставинами справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Крім того, статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Однак, позивачем таких доказів суду не надано.

Виходячи з доводів позивача, суддів вважає їх недостатніми та позивачем не доведено наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди.

Такі висновки суду відповідають позиції Верховного Суду з питань стягнення моральної шкоди, що знайшло своє відображення у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 07 лютого 2023 року по справі № 823/2108/18.

За таких підстав, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині вимоги щодо відшкодування моральної шкоди.

Щодо вимоги про: стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ; НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП; НОМЕР_5 ) понесені судові витрати у розмірі 14500 грн

Згідно із ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Позивач зазначає, що ним було понесено витрати на правову допомогу у розмірі 14500,00 грн. на підтвердження чого до суду надано:

- копію Угоди про надання юридичних послуг від 15.01.2024 (а.с. 19-20), у п. 3.4 якого вказано: звхисник (адвокат Голуб Микола Валерійович) має право представляти інтереси замовника ( ОСОБА_1 ) перед будь-якими державними органами, організаціями, установами та компаніями, фізичними та юридичними особами;

- копію акту від 05.02.2024 приймання - передачі наданих юридичних послуг до Угоди про надання юридичних послуг від 15.01.2024 (а.с. 21);

- копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю;

- квитанція про оплату правничих послуг від 06.02.2024 у якому в рядку "Призначення платежу" вказано: оплата правничих послуг адвоката Голуба.

Положеннями ч.1 ст.132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 3 статті 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до положень ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Враховуючи положення ст. 134 КАС України суд зазначає, що до витрат на правову допомогу, які підлягають відшкодуванню позивачу належать ті, що пов`язані із розглядом справи.

Разом з тим, в матеріалах адміністративної справи відсутні докази, що понесені позивачем витрати в розмірі 14500,00 грн на правову допомогу, пов`язані з розглядом даної адміністративної справи.

Відтак, враховуючи вищевикладене, оцінивши наявні в матеріалах справи докази суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача витрат позивача на правничу допомогу.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням встановлених під час розгляду адміністративної справи обставин, що підтверджуються належними доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

У зв`язку з відсутністю документально підтверджених судових витрат із судового збору, питання про їх розподіл судом не розглядається.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Частково задовольнити позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду запиту ОСОБА_1 від 29.12.2023.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути запит ОСОБА_1 від 29.12.2023

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук