Справа № 260/10414/23
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/10414/23 пров. № А/857/8854/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 березня 2024 року у справі № 260/10414/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції ОСОБА_2 ,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернулась в Закарпатський окружний адміністративний суд з позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) (далі також військова частина НОМЕР_2 , відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 надбавки за кваліфікацію за період з 2008-2018 рр. у розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру;

- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 надбавку за кваліфікацію:

- з червня 2008 року по листопад 2016 року включно за 1-й клас - 8 відсотків посадового окладу;

- з грудня 2016 року по лютий 2018 року включно за клас майстра - 11 відсотків посадового окладу;

визначених у додатку № 25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», виплату провести з урахуванням виплачених сум;

- визнати протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 винагороди за тривалість безперервної 15-ти та 20-ти річної календарної військової служби у розмірі 50% від встановленого розміру;

- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) перерахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за тривалість безперервної військової служби за 15-ть років у розмірі 1 посадового окладу та окладу за військовим званням та за 20-ть років у розмірі 1,5 посадових окладів та окладів за військовим званням, виплату здійснити з урахуванням виплачених сум.

Позов обґрунтовує тим, що наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 «Про особовий склад» від 02 березня 2020 року №92-ОС, старшого прапорщика ОСОБА_1 , офіцера відділення проходження служби особовим складом відділу кадрів, звільнено з військової служби за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». В подальшому, наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 «Про особовий склад» від 15 квітня 2020 року №173-ОС, старшого прапорщика ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення, а також було проведено розрахунок при звільненні з військової служби та здійснено відповідні виплати.

Разом з тим, як зазначає позивач, відповідачем не було повідомлено ОСОБА_1 що це були за виплати, а також не було повідомлено письмово про виплати та не надано остаточний розрахунок, у зв`язку з чим, на адресу відповідача, а також на адресу Галузевого державного архіву Державної прикордонної служби України були направлені адвокатські запити з метою з`ясування правильності нарахування окремих виплат під час проходження військової служби а також під час здійснення остаточного розрахунку.

Згідно отриманих Архівних відомостей грошового забезпечення, які були надані у відповіді на адвокатські запити - НОМЕР_1 прикордонного загону №11/11126-23-Вих від 08.11.2023, ІНФОРМАЦІЯ_2 №44/1/1537-23-Вих від 08.11.2023 нарахування грошового забезпечення за період з 2008 року по 2020 рік, а також остаточний розрахунок з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби, здійснював НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України. Так, згідно з інформацією, наявною в архівних відомостях карток грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2008 - 2018 роки, під час проходження військової служби, позивачу проводились нарахування та виплата: 1) винагороди за тривалість безперервної календарної військової служби у вересні 2010 року за 15-ти річної календарної військової служби у розмірі 507,50 грн., що становить 50% від розміру встановленого постановою Кабінету Міністрів України №1294 від 07.11.2007 року та у вересні 2015 року за 20-ти річної календарної військової служби у розмірі 821,25 грн., що становить 50% від розміру встановленого постановою Кабінету Міністрів України №1294 від 07.11.2007 року; 2) надбавка за кваліфікацію: з червня 2008 року по листопад 2016 року включно виплачувалась надбавка за кваліфікацію за 1-й клас у розмірі 50% від встановленої; з грудня 2016 року по лютий 2018 року включно виплачувалась надбавка за кваліфікацію за клас Майстра у розмірі 50% від встановленої.

За таких обставин, дії відповідача щодо виплати позивачу винагороди за тривалість безперервної 15-ти та 20-ти річної календарної військової служби в розмірі 50 % - є протиправними, оскільки наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 року за № 425 упорядковано виплати додаткових видів грошового забезпечення.

Крім того, дії відповідача щодо виплати надбавки позивачу за кваліфікацію за період 2008-2018 роки в розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру являються протиправними, оскільки наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 року за № 425 упорядковано виплати додаткових видів грошового забезпечення.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 березня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 надбавки за кваліфікацію за період 2008 - 2018 років в розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру.

Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 надбавку за кваліфікацію: з липня 2008 року по листопад 2016 року за 1-й клас - 8 відсотків посадового окладу; з грудня 2016 року по лютий 2018 року за клас майстра - 11 відсотків посадового окладу, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», з урахуванням раніше виплачених сум.

Визнано протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 винагороди за тривалість безперервної 15-ти річної календарної військової служби та 20-ти річної календарної військової служби у розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру.

Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 винагороду за тривалість безперервної 15-ти річної календарної військової служби, виходячи із грошового забезпечення станом на дату набуття права на таку виплату, у розмірі 1 посадового окладу та одного окладу за військове звання та винагороду за тривалість безперервної 20-ти річної календарної військової служби, виходячи із грошового забезпечення станом на дату набуття права на таку виплату, у розмірі 1,5 посадового окладу та одного окладу за військове звання, з урахуванням раніше виплачених сум.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга. Доводи апеляційної скарги апелянт обґрунтовує невірним застосуванням судом першої інстанції норми матеріального права, що привело до порушення в свою чергу норми процесуального права. Зазначає, що позивачем пропущено строк на звернення до суду.

Щодо суті спору вказує, що від 13 лютого 2017 року №136-ос «Про грошове забезпечення (заробітну плату) військовослужбовців (працівників) Державної прикордонної служби України у 2017 році» було визначено виплачувати додаткові види грошового забезпечення, зокрема надбавку за кваліфікацію, визначену додатком 25 до ПКМУ від 07.11.2007 року №1294 у розмірі 50% установленого відповідно до зазначеного пунктами розміру.

Відтак, позивачу виплачувалась надбавка за кваліфікацію за період із січня 2008 по лютий 2018 року у розмірі 50% від встановленого розміру, що підтвреджується наданими до позову Архівними відомостями.

Крім цього вказує, що винагорода за 15 та 20 років безперервної військової служби, яка була виплачена позивачу у розмірі 50% від встановленої була виплачена позивачу законно, на виконання вимог нормативних документів, а тому відсутні підстави задоволення вказаної позовної вимоги.

Просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 березня 2024 року та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 «Про особовий склад» від 02 березня 2020 року №92-ОС, старшого прапорщика ОСОБА_1 , офіцера відділення проходження служби особовим складом відділу кадрів, звільнено з військової служби за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 «Про особовий склад» від 15 квітня 2020 року №173-ОС, старшого прапорщика ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.

Згідно з інформацією, наявною в архівних відомостях карток грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2008 - 2018 роки, під час проходження військової служби, позивачу проводились нарахування та виплата:

1) винагороди за тривалість безперервної календарної військової служби:

- у вересні 2010 року за 15-ти річної календарної військової служби у розмірі 507,50 грн., що становить 50% від розміру встановленого постановою Кабінету Міністрів України №1294 від 07.11.2007 року (1 посадовий оклад та оклад за військовим званням);

- у вересні 2015 року за 20-ти річної календарної військової служби у розмірі 821,25 грн., що становить 50% від розміру встановленого постановою Кабінету Міністрів України №1294 від 07.11.2007 року. (1,5 посадових оклади та оклади за військовим званням).

2) надбавка за кваліфікацію:

- з червня 2008 року по листопад 2016 року включно виплачувалась надбавка за кваліфікацію за 1-й клас у розмірі 50% від встановленої;

- з грудня 2016 року по лютий 2018 року включно виплачувалась надбавка за кваліфікацію за клас Майстра у розмірі 50% від встановленої.

Вважаючи протиправною невиплату надбавки за кваліфікацію у повному обсязі, а також, виплати винагороди за тривалість безперервної 15-річної та 20-річної календарної військової служби, у розмірі 1 та 1,5 посадових окладів та окладів за військовим званням, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що з 29.06.2008, дати набрання законної сили Інструкції № 425, виплата додаткових видів грошового забезпечення, визначених згідно з додатками 25-28 до Постанови № 1294, в тому числі і надбавки за кваліфікацію виплачується у розмірах встановлених цією Інструкцією №425. Таким чином у відповідача існував обов`язок щодо виплати позивачеві надбавки за кваліфікацію у розмірі, установленому у додатках 25-28 до Постанови № 1294 та підпункту 3.13.1 пункту 3.13 розділу ІІІ Інструкції № 425, а не у розмірі 50 відсотків від установленого розміру у Додатках до постанови Кабінету Міністрів України № 1294 від 07.11.2007 року.

Однак, відповідач всупереч вищезазначеним нормам права виплату позивачеві надбавки за кваліфікацію здійснював у розмірі 50% від розміру установленого Постановою № 1294, що свідчить про протиправність його дій.

Водночас, у задоволенні позовних вимог щодо протиправності обмеження виплати надбавки за кваліфікацію за червень 2008 року (до набрання чинності вказаною Інструкцією) суд першої інстанції відмовив.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до підпункту 3.25.1 пункту 3.25 розділу ІІІ Інструкції № 425 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) залежно від тривалості безперервної календарної військової служби виплачується винагорода за тривалість безперервної військової служби в таких розмірах: 15 років 1 розмір посадового окладу і окладу за військовим званням; 20 років 1,5 розміру посадового окладу і окладу за військовим званням. Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції вважає, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу усю винагороду за тривалість безперервної 15-ти річної та 20-ти річної календарної військової служби у розмірі посадового окладу та окладу за військовим званням.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частиною першою обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частинами другою, третьою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Частиною четвертою цієї ж статті обумовлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що установлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, ураховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Також, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07 листопада 2007 року №1294 (далі Постанова №1294) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 7 Постанови №1294 передбачено, що до упорядкування додаткових видів грошового забезпечення, визначених згідно з додатками 25-28, їх виплата провадиться в межах затвердженого фонду грошового забезпечення в обсязі до 50 відсотків установленого згідно із зазначеними додатками розміру, крім щомісячних виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу льотного та наземного складу авіації, плаваючого складу, військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які виконують водолазні роботи, проходять службу у високомобільних десантних військах та частинах спеціального призначення, та виплати одноразової винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які знешкоджують вибухові предмети.

На виконання вказаної постанови Кабінету Міністрів України Адміністрація державної прикордонної служби України затвердила Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України від 20 травня 2008 року №425 (далі Інструкція № 425).

Згідно з підпунктом 3.13.1 вказаної Інструкції особам офіцерського складу (крім військових льотчиків і штурманів, військових льотчиків і штурманів інструкторського складу), особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які мають клас, присвоєний у встановленому порядку, виплачується надбавка в таких розмірах: 2-й клас - 5 відсотків посадового окладу; 1-й клас - 8 відсотків посадового окладу; клас майстра - 11 відсотків посадового окладу.

Виходячи із буквального тлумачення положень пункту 7 Постанови №1294 до упорядкування додаткових видів грошового забезпечення їх виплата провадиться в межах затвердженого фонду грошового забезпечення у обсязі до 50 % установленого згідно із зазначеними додатками розміру.

Водночас, апеляційний суд враховує, що додаткові види грошового забезпечення, визначені згідно з додатками 25-28, зокрема надбавка за кваліфікацію, впорядковані приписами Інструкції № 425 на виконання Постанови №1294. Таким чином, з моменту затвердження вказаної Інструкції підстави для обмеження виплати надбавки за кваліфікацію в обсязі до 50 % нормативно встановленого розміру відпали і доводи апелянта про правомірність виплати позивачу надбавки за кваліфікацію у період з липня 2008 року по листопад 2016 року та з грудня 2016 року по лютий 2018 року у розмірі 50% законодавчо встановленого розміру на підставі пункту 7 Постанови №1294 є безпідставними.

Як свідчать матеріали справи, а саме відповідно до інформації зазначеної в особистих картках грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2008 - 2018 роки: з червня 2008 року по листопад 2016 року включно виплачувалась надбавка за кваліфікацію за 1-й клас у розмірі 50% від встановленої; з грудня 2016 року по лютий 2018 року включно виплачувалась надбавка за кваліфікацію за клас Майстра у розмірі 50% від встановленої.

При цьому апеляційний суд враховує, що 29 червня 2008 року набула чинності Інструкція № 425, а отже відпали підстави для застосування обмеження розміру надбавки за кваліфікацію.

Водночас, як вірно зазначив суд першої інстанції, у задоволенні позовних вимог щодо протиправності обмеження виплати надбавки за кваліфікацію за червень 2008 року слід відмовити повністю.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 надбавку за кваліфікацію: з липня 2008 року по листопад 2016 року за 1-й клас - 8 відсотків посадового окладу; з грудня 2016 року по лютий 2018 року за клас майстра - 11 відсотків посадового окладу, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», з урахуванням раніше виплачених сум.

Щодо позовної вимоги про нарахування і виплату винагороди за тривалість безперервної 15-ти річної та 20-ти річної календарної військової служби, колегія суддів зазнчає наступне.

Як зазначалось вище, 20.05.2008 на виконання пункту 2 Постанови № 1294 наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 425 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення Державної прикордонної служби України, яка набрала чинності 29.06.2008 (далі - Інструкція № 425).

У розділі ІІІ цієї Інструкцією визначено порядок, умови та розміри виплати додаткових видів грошового забезпечення.

Зокрема, відповідно до підпункту 3.25.1 пункту 3.25 розділу ІІІ Інструкції № 425 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) залежно від тривалості безперервної календарної військової служби виплачується винагорода за тривалість безперервної військової служби в таких розмірах:

-15 років 1 розмір посадового окладу і окладу за військовим званням;

-20 років 1,5 розміру посадового окладу і окладу за військовим званням;

-25 років 2,0 розміри посадового окладу і окладу за військовим званням;

-30 років 2,5 розміри посадового окладу і окладу за військовим званням;

-35 і кожні наступні п`ять років 3,0 розміри посадового окладу і окладу за військовим званням.

Як встановлено судом першої інстанції, у вересні 2010 року позивачу була виплачена винагорода за безперервну тривалість 15-ти річної служби в розмірі 50 % від посадового окладу та окладу за військовим званням та у вересні 2015 року була виплачена винагорода за безперервну тривалість 20-ти річної служби в розмірі 50% від розміру, встановленого законодавчо.

Враховуючи те, що 29 червня 2008 року набула чинності Інструкція № 425, яка визначає новий порядок, умови та розміри виплати додаткових видів грошового забезпечення, колегія суддів вважає, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу усю винагороду за тривалість безперервної 15-ти річної та 20-ти річної календарної військової служби у розмірі посадового окладу та окладу за військовим званням.

Щодо посилань скаржника на пропуск позивачем строку звернення до суду із заявленими позовними вимогами, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 3 та 5 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За приписами ч. 1 та 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Так, у цій справі позивач звернулася до суду з позовом, в якому, зокрема, просила провести перерахунок і виплату надбавки за кваліфікацію у розмірі, визначеному у додатку № 25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294; провести виплату винагороди за тривалість безперервної 15-річної та 20-річної календарної військової служби, у розмірі 1 та 1,5 посадових окладів та окладів за військовим званням.

Втім, положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Такі правовідносини регулюються положеннями ст. 233 Кодексу законів про працю України, зокрема, частиною другою цієї статті (в редакції, яка набула чинності з 19.07.2022 року) установлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15.10.2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу законів про працю України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Отож, до «усіх виплат», право на отримання яких має працівник відповідно до умов трудового договору та державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (посадовий оклад, оклад за військовим званням, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати), також належить і виплата надбавки та премії, які, відповідно, є складовою заробітної плати.

Проте, на момент звільнення позивача з військової служби та виключення її із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Так, у рішенні від 10 лютого 2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01 липня 2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н ОВ И В:

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 березня 2024 року у справі № 260/10414/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник