Справа № 600/1502/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/1502/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2019, 2020, 2021, 2022, 2023 роки;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2019, 2020, 2021, 2022, 2023 роки.

Позов обґрунтовано тим, що при звільненні позивача з військової служби йому не нараховано та не виплачено грошової допомоги на оздоровлення за 2019, 2020, 2021, 2022, та 2023 роки, яку протягом проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 позивач жодного разу не отримував. З указаним позивач не погоджується, оскільки вважає, що має право на отримання грошової допомоги на оздоровлення у відповідності до частини першої статті 10-1 та частини третьої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їй сімей».

Ухвалою суду від 09 квітня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач, заперечуючи проти позову, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позивачу за час проходження військової служби було нараховано та виплачено грошову допомогу на оздоровлення за всі роки проходження військової служби, а саме: у 2019 році у розмірі 12764,25 грн; у 2020 році у розмірі 12953,94 грн; у 2021 році у розмірі 12953,94 грн; у 2022 році у розмірі 17328,41 грн; у 2023 році у розмірі 24163,41 грн. Таким чином, предмет спору у даній справі відсутній, що, на думку відповідача, свідчить про безпідставність заявленого позову.

Правом подати відповідь на відзив позивач не скористався.

Ухвалою суду від 28 червня 2024 року витребувано у військової частини НОМЕР_1 належним чином засвідчені копії наказів №183 від 02 вересня 2019 року, №38 від 25 лютого 2020 року, №504 від 28 липня 2021 року, №206 від 03 вересня 2022 року, №2427 від 25 жовтня 2023 року; відомості (довідки, виписки тощо) про нараховані та виплачені ОСОБА_1 суми грошової допомоги на оздоровлення за 2019, 2020, 2021, 2022 та 2023 роки.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши повідомлені обставини, які є достатніми для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03 січня 2024 року №3 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 03 січня 2024 року.

19 січня 2024 року адвокатом Янчук Л.І., діючою в інтересах ОСОБА_1 на підставі ордера, було надіслано адвокатський запит командиру військової частини НОМЕР_1 , в якому просила, зокрема, надати розрахунок загальної суми, яка повинна бути виплачена ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням з військової служби на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03 січня 2024 року, а також надати інформацію, протягом якого строку будуть здійснені всі виплати ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням з військової служби на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03 січня 2024 року.

Як вбачається з розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , наданого військовою частиною НОМЕР_1 у відповідь на адвокатський запит адвоката Янчук Л.І. від 19 січня 2024 року, позивачу при звільненні з військової служби грошова допомога на оздоровлення (ГДО) за 2023 рік не нараховувалась та не виплачувалась.

Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2019, 2020, 2021, 2022, 2023 роки, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зміст зазначених норм свідчить про те, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Частиною першою статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25 березня 1992 року №2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, визначені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Статтею 1 Закону №2011-XII визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності (абзац 1 частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII).

Частиною першої статті 10-1 Закону №2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до частини третьої статті 15 Закону №2011-XII військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.

Отже, нормами названого закону передбачено право військовослужбовців на отримання грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Дослідженням наявних у справі матеріалів судом встановлено таке.

Так, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02 вересня 2019 року №183 ОСОБА_1 встановлено виплату грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення на підставі поданого ним рапорта вх. №3642 від 02 вересня 2019 року.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25 лютого 2020 року №38 ОСОБА_1 встановлено виплату грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення на підставі поданого ним рапорта вх. №1039 від 25 лютого 2020 року.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 липня 2021 року №514 ОСОБА_1 встановлено виплату грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення за 2021 рік на підставі поданого ним рапорта вх. №1751 від 13 липня 2021 року.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30 травня 2022 року №206 ОСОБА_1 встановлено виплату грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення за 2022 рік на підставі поданого ним рапорта від 30 травня 2022 року.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25 жовтня 2023 року №2427 ОСОБА_1 встановлено виплату грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення за 2023 рік.

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 від 20 квітня 2024 року №1423 ОСОБА_1 були нараховані суми грошової допомоги на оздоровлення за період з 2019 по 2023 рік у загальній сумі 80193,95 грн на підставі:

- наказу №183 від 02 вересня 2019 року у сумі 12794,25 грн;

- наказу №38 від 25 лютого 2020 року у сумі 12953,94 грн;

- наказу №504 від 28 липня 2021 року у сумі 12953,94 грн;

- наказу №206 від 03 вересня 2022 року у сумі 17328,41 грн;

- наказу №2427 від 25 жовтня 2023 року у сумі 24163,41 грн.

Крім цього, згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 від 01 липня 2024 року, наданої на виконання вимог ухвали суду від 28 червня 2024 року, військовослужбовцю ОСОБА_1 під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 було здійснено нарахування та виплату грошової допомоги на оздоровлення, зокрема, у наступні періоди та в таких сумах:

- за 2019 рік виплата нарахована у вересні 2019 року у сумі 12794,25 грн;

- за 2020 рік виплата нарахована у березні 2020 року у сумі 12953,93 грн;

- за 2021 рік виплата нарахована у жовтні 2021 року у сумі 12953,93 грн;

- за 2022 рік виплата нарахована у червні 2022 року у сумі 17328,41 грн.

Отже, з наведеного вбачається, що на виконання положень Закону №2011-XII належна позивачу грошова допомога на оздоровлення за період проходження військової служби з 2019 року по 2023 рік була призначена та виплачена.

Доводи відзиву позивачем в ході судового розгляду даної справи не спростовані, доказів протилежного ним не надано, заперечень щодо наданих відповідачем доказів не висловлено.

Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що оскільки матеріалами справи підтверджується, що спірна грошова допомога на оздоровлення за період проходження військової служби позивача з 2019 року по 2023 рік була йому нарахована та виплачена, що, фактично, свідчить про відсутність спору в цій справі, то вказане виключає можливість задоволення судом вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2019, 2020, 2021, 2022, 2023 роки, та, відповідно, зобов`язання відповідача виплатити таку допомогу за вказаний період.

З огляду на усе вищевикладене, заявлений позов є безпідставним, а тому суд відмовляє у його задоволенні.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої-третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач не довів обґрунтованість заявлених вимог. Натомість відповідачем доведено безпідставність заявленого позову, тому такий не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 08 серпня 2024 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), відповідач Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Суддя О.П. Лелюк