Справа № 160/11899/24
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2024-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Тулянцевої І.В., розглянувши у місті Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -
08 травня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні з 02.12.2023 року по день фактичної виплати (23.03.2023 року) шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з двох місячного грошового забезпечення перед звільненням.
В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він 11.03.2022 року був призваний за контрактом на військову службу у Збройні Сили України та у період з 25.10.2022 по 02.12.2023 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Згідно наказу №345 від 02.12.2023 року молодшого сержанта ОСОБА_1 , який знаходився у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 27.11.2023 року №387-РС відповідно до п. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у відставку за підпунктом «б» за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби вважати таким, що з 02.12.2023 року справи та посаду здав, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів грошового забезпечення з 02.12.2023 року і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач стверджує, що в день звільнення відповідач не виплатив всі належні йому виплати, а тому, з урахуванням ст.116, 117 КЗпП України він має право на виплату середньомісячного середнього заробітку за весь час затримки виплати, а саме з 02.12.2023 року по 23.03.2024 року, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для надання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, а третій особі п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі для подання пояснень щодо позову.
23 травня 2024 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Так, відповідач зазначає, що ОСОБА_1 , відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.12.2023 №345 виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Позивачу перед звільненням доводилось, що розрахунок буде проведений після його виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 . В рапорті від 24.11.2023 року позивач зазначив, що претензій до військової частини НОМЕР_1 немає, та зазначив, що дає згоду на виключення зі списків особового складу частини до проведення з ним розрахунків, що узгоджується з пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, відповідно до якого особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Виплата всіх належних сум позивачу була здійснена не в день виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із тим, що військова частина НОМЕР_1 із січня 2023 року по теперішній час виконує бойові завдання щодо відсічі і стримування збройної агресії російської федерації на території України. Нарахування таких виплат і перевірка документів потребує великої кількості часу та людського ресурсу, військовослужбовців фінансово-економічної служби військової частини фізично не вистачає для здійснення цих функцій вчасно, тому і виплати здійснюються із такою періодичністю. Також, наголошують на тому, що виплата компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій відбулася після звернення позивача до військової частини. В подальшому, військовою частиною до винесення рішення у справі №160/5238/24, яке було закрито у зв`язку із зверненням позивача з клопотанням про закриття провадження, добровільно було перераховано компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 25.10.2022 року по 02.12.2023 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №345 від 02.12.2023 року, молодшого сержанта ОСОБА_1 , який знаходився у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 27.11.2023 року №387-РС відповідно до п. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у відставку за підпунктом «б» за станом здоров`я- на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби вважати таким, що з 02.12.2023 року справи та посаду здав, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів грошового забезпечення з 02.12.2023 року і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень, 26.02.2024 року позивач звертався до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом щодо не виплати грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за період з 26.07.2023 року по 02.12.2023 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 02.12.2023 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року по справі № 160/5238/24 відкрито провадження в адміністративній справі №160/5238/23 та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами з 20.03.2024 року.
23.03.2024 року Військовою частиною НОМЕР_1 нарахована та виплачена позивачу грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій в розмірі 13 179,30 грн., про що свідчить довідка про грошове забезпечення та відрахування №5476 від 29.04.2024 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 травня 2024 року по справі № 160/5238/24 провадження в адміністративній справі №160/5238/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії закрито, у зв`язку із добровільною виплатою позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 26.07.2023 року по 02.12.2023 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 02.12.2023 року.
Відповідно до довідки про середнє грошове забезпечення та відрахування №6091 від 17.05.2024 року грошове забезпечення позивача за жовтень 2023 року складає 27 905,48 грн., за листопад 2023 року складає 27 905,48 грн. середньоденне грошове забезпечення, за останні два місяці перед звільненням, складає 914,93 грн.
Позивач, вважаючи що має право на середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 02.12.2023 року по 23.03.2024 року, звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).
Частинами 1, 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Згідно з частиною 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Суд враховує, що вищевказаними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку з особою, звільненою з військової служби, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, оскільки загальні норми підлягають застосуванню лише за умови неврегульованості правовідносин нормами спеціального законодавства. Верховний Суд у постановах від 31.10.2019 року у справі №825/598/17, від 31.10.2019 року у справі №2340/4192/18 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Відповідно частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Так, згідно статті 117 Кодексу законів про працю України в (редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статті 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Таким чином, не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені статті 117 Кодексу законів про працю України.
Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Суд зазначає, що день звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 року по справі №821/1226/16).
Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі статті 116 Кодексу законів про працю України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №345 від 02.12.2023 року, Молодшого сержанта ОСОБА_1 , звільнено наказом командира військової частини НОМЕР_1 Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 27.11.2023 року №387-РС відповідно до п. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у відставку за підпунктом «б» за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з 02.12.2023 року.
Відтак строк затримки по виплаті заробітної плати слід рахувати з 03.12.2023 року, адже відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.
Оскільки відповідач здійснив виплату позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій в розмірі 13 179,30 грн. лише 23.03.2024 року, то останній день затримки у розрахунку є 22.03.2024 року.
Слід звернути увагу на те, що у прохальній частині позову позивачем помилково вказано день фактичної виплати - 23.03.2023 року, а не 23.03.2024 року.
Отже, строк затримки розрахунку розпочався 03.12.2023 року та закінчився 22.03.2024 року.
Оскільки відповідачем не було здійснено своєчасний розрахунок при звільненні в частині компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, виплату такої було проведено лише 23.03.2024 року, останній мав виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про наявність протиправної бездіяльності з боку відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
При цьому, суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.08.2020 року у справі № 813/851/16, відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.
Таким чином, для повного і належного захисту порушених прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне стягнути з відповідача конкретно визначену суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).
Абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За правилами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Судом встановлено, що відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 23.03.2024 року шляхом виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій в розмірі 13 179,30 грн.
Відповідно до довідки про середнє грошове забезпечення та відрахування №6091 від 17.05.2024 грошове забезпечення позивача за жовтень 2023 року складає 27 905,48 грн., за листопад 2023 року складає 27 905,48 грн. (за два місяці перед звільненням), а всього у розмірі 55 810,96 грн.
Вказані місяці налічують 61 календарних днів.
Середньоденний заробіток позивача складає 914,93 грн. (55 810,96 грн. : 61 календарних днів = 914,93 грн.).
Зважаючи на викладене, за період з 03.12.2023 року по 22.03.2024 року розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку (середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців) становить 101 557,23 грн. (914,93 грн.* 111 календарних днів).
Суд зазначає, що приписами статті 117 Кодексу законів про працю України (редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Відповідно частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи наведені приписи чинного законодавства та встановлені обставини, з метою належного та ефективного захисту прав позивача, суд дійшов висновку про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки належного розрахунку при звільненні за період з 03.12.2023 року по 22.03.2024 року у розмірі 101 557,23 грн. та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.12.2023 року по 22.03.2024 року у розмірі 101 557,23 грн.
Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За наведених обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зважає на таке.
Позивачем у заяві про стягнення витрат на професійну правничу допомогу заявлено 5000,00 грн.
Згідно частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до приписів статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно положень ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 у справі №815/4300/17, від 11.04.2018 у справі №814/698/16.
Також, суд зазначає, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Суд наголошує на тому, що належним доказом для відшкодування витрат на правову допомогу є документи у яких конкретизовано справу, у якій таку допомогу надано.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.05.2018 по справі №821/1594/17.
Згідно пункту 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Тобто, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05.07.2012 №5076-VI ).
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI ).
Відповідно до статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Суд наголошує на тому, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
На підтвердження наявності у позивача витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи долучено: 1) акт №2 прийому-передачі виконаних робіт договору №1/24 від 04.01.2024 року; 2) розрахунок витрат на правову допомогу ОСОБА_1 згідно з договором про надання правової допомоги №01/24 від 04.01.2024 року; 3) квитанція №2 про сплату послуг у наданні правової допомоги до договору про надання правової допомоги №01/24 від 04.01.2024 року; 3) розрахунок витрат на правову допомогу ОСОБА_2 згідно з договором про надання правової допомоги №32/24 від 18.03.2024 року; 4) акт №1 прийому-передачі виконаних робіт договору №32/24 від 18.03.2024 року; 5) квитанція №1 про сплату послуг у наданні правової допомоги до договору про надання правової допомоги №32/24 від 18.03.2024 року; 6) договір №32/24 про надання правової допомоги від 18.03.2024 року; 7) свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №ЗП 001208; 8) ордер на надання правничої (правової) допомоги від 20.02.2024 року серії АР №1156097.
Суд проаналізувавши надані документи вказує, що до матеріалів справи не було долучено договір про надання правничої допомоги укладений між адвокатом Плужником Максимом Валерійовичем (Виконавець) та ОСОБА_1 (Замовник), в той час, як в матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги №32/24 від 18.03.2024 року, укладений між ОСОБА_3 (Виконавець) та ОСОБА_2 (Замовник).
Отже, суд вважає не підтвердженими належними та достатніми доказами обставини понесення позивачем судових витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн в межах розгляду даної адміністративної справи.
Таким чином, суд відмовляє у задоволенні вимог щодо стягнення на користь позивача витрат, понесених ним на правничу допомогу.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що позивача звільнено від сплати судового збору відповідно до вимог пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", відповідно розподіл судових витрат зі сплати судового збору не здійснюється.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 9, 72-90, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 «з», РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки належного розрахунку при звільненні за період з 03.12.2023 року по 22.03.2024 року у розмірі 101 557,23 грн.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.12.2023 року по 22.03.2024 року у розмірі 101 557,23 грн. (сто одна тисяча п`ятсот п`ятдесят сім гривень 23 копійок), з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева