Справа № 320/4905/22
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2024-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4905/22 Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Ганечко О.М., Василенка Я.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області, у якому просить суд:

- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною, а саме Головного управління Національної поліції в Київській області, що полягає у не проведені із позивачем повного розрахунку при звільненні не виплаті компенсації за невикористані відпустки учасника бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 р.р;

- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною, а саме Головного управління Національної поліції в Київській області, що полягає у не виплаті середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку з 11.04.2022 по день ухвалення судового рішення.

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Київській області виплатити компенсацію за невикористані відпустки учасника бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 рр., у розмірі 61 101, 60 грн.

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Київській області виплатити середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку з 11.04.2022 по день ухвалення судового рішення;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7500 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Київській області щодо не проведення із ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні не виплаті компенсації за невикористані відпустки учасника бойових дій за 2020, 2021, 2022 роки.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Київській області, що полягає у не виплаті середнього заробітку за час затримки повного розрахунку ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Київській області виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані відпустки учасника бойових дій за 2020, 2021, 2022 роки у розмірі 22 913,00 грн.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Київській області середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4 582,60 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи апелянта обґрунтовані зокрема тим, що висновок суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог про виплату компенсації за невикористані відпустки учасника бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки (період, в якому позивач проходив службу в ГУНП в Донецькій області) є необґрунтованим.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розгляд справи проведено у порядку письмового провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п.13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Отже, оскільки позивач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині незадоволених позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 12.08.2008 проходив службу в органах внутрішніх справ.

Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 15.09.2015.

Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 06.04.2022 № 63 о/с майора поліції ОСОБА_2 було звільнено зі служби в поліції за власним бажанням з 11.04.2022 з посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу незаконних заводінь транспортними засобами управління карного розшуку.

Представник позивача звернувся до Головного управління Національної поліції в Київській області із запитом про виплату ОСОБА_2 недоплачених сум грошового забезпечення.

Листом № 52аз/209/12 Головне управління Національної поліції в Київській області, зокрема, повідомило, що позивач додаткову відпустку, як учаснику бойових дій у році звільнення не використовував.

Довідкою від 13.07.2022 № 99 Головного управління Національної поліції в Київській області підтверджується, не використання позивачем додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у 2020, 2021, 2022 роках.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати компенсації за частини невикористаних додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що є не обґрунтованими вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача у не проведені та не виплаті компенсації за невикористані відпустки учасника бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018 роки, оскільки позивач не надав доказів не використання такої додаткової відпустки за указаний період,

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Таким чином, компенсація за невикористану відпустку входить до структури грошового забезпечення поліцейських, є його складовою.

Згідно з пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до статті 16 - 2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до абзацу 7 пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Згідно з абзацом 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Верховний Суд зазначав, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону «Про відпустки» та статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (пункт 22 постанови від 7.05.2020 у справі № 360/4127/19).

Апелянтом вірно вказано, що Верховний Суд зазначав, що через відсутність правового врегулювання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки при вирішенні спору слід застосовувати приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки» (пункт 60 постанови від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19, постанова від 23.10.2019 у справі № 826/8185/18 та інші).

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» і частини першої статті 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

У випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні як основної, так і додаткової відпустки (пункт 62 постанови від 19.01.2021 у справі №160/10875/19).

При звільненні позивача зі служби в поліції грошова компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2020, 2021, 2022 роки у кількості 14 днів за кожен рік, відповідачем нарахована та здійснена йому не була, що не заперечено відповідачем.

Поряд з цим, як було зазначено вище, позивачем не надано доказів не використання такої додаткової відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018 роки, з урахуванням того, що до 2019 року проходив службу в іншому управлінні.

Частинами 3, 4 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Водночас, апелянтом на наведено належного обґрунтування неможливості надати відповідні докази при розгляді справи в суді першої інстанції, а відтак твердження останнього стосовно необґрунтованості висновків суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог критично оцінюються судом апеляційної інстанції та не можуть бути достатньою правовою підставою для задоволення апеляційної скарги.

Таким чином, позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню частково, про що вірно вказано судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга позивача не містить.

Доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України, та спростовували зазначені вище мотиви або підтверджували наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі апелянтом до суду апеляційної інстанції не надано.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права ухвалив рішення повно і всебічно з`ясувавши обставини справи.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: О. М. Ганечко

Я. М. Василенко