Справа № 580/1999/24
Суддя: Алла РУДЕНКО
Дата ухвалення: 2024-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2024 року справа № 580/1999/24

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Руденко А. В., розглянувши у письмовому провадженні в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язати вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

27.02.2024 до Черкаського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (відповідач 2), в якій, з урахуванням поданої 04.03.2024 позовної заяви в новій редакції, просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 30.01.2024 № 88 про відмову у переведенні ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності на загальних підставах на пенсію по інвалідності відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити та здійснити перерахунок ОСОБА_1 з 29 січня 2024 року пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723- XII «Про державну службу» у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного в довідках № № 2300-0602-8/5528 від 23.01.2024 та № 2300-0602-8/5526 від 23.01.2024;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області здійснювати виплату ОСОБА_1 з 29 січня 2024 року пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного в довідках № 2300-0602-8/5528 від 23.01.2024 та № 2300-0602-8/5526 від 23.01.2024.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Черкаській області та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV. Позивач продовжувала працювати на посаді головного спеціаліста в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Черкаській області та в грудні 2020 року була звільнена із займаної посади. На момент звільнення стаж державної служби позивача складав більше 26 років. Позивач у січні 2024 року звернулася до відповідача 1 із заявою про переведення її з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону № 1058-IV, на пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII. Проте, відповідач 2 рішенням від 30.01.2024 № 88 відмовив позивачу в такому переведенні з одного виду пенсії на інший, мотивуючи це тим, що Закон № 889-VIII не передбачає призначення пенсії по інвалідності. Позивач, стверджуючи, що має право на переведення її на пенсії по інвалідності державного службовця відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII, вважає оскаржуване рішення пенсійного органу протиправним, тому за захистом своїх прав та інтересів звернулася до суду.

26.03.2024 Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області подало відзив на позовну заяву, у якому просило відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Відзив обґрунтований тим, що з 01.05.2016 набув чинності Закон № 889, відповідно до якого втратив чинність Закон України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 Прикінцевих та перехідних положень. Пунктами 10 і 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889 передбачено право на призначення пенсії згідно статті 37 Закону № 3723 особам, які: досягли пенсійного віку; мають страховий стаж (жінки) - 30 років; не призначали пенсію відповідно до Закону № 3723; на день набрання чинності Законом №889 займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25:3акону № 3723 та актами Кабінету Міністрів України, або на день набрання чинності Законом № 889 мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723 та актами Кабінету Міністрів України, незалежно від факту роботи на державній службі станом на 1 травня 2016 року. Всі зазначені умови повинні бути дотримані одночасно. Тому, оскаржуваним рішенням позивачу відмовлено у переведенні на пенсію по інвалідності згідно Закону України "Про державну службу" з врахуванням довідок про заробітну плату, оскільки нормами Закону № 889 не передбачено призначення пенсії по інвалідності.

27.03.2024 Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області подало відзив на позовну заяву, в якому зазначило, що необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абзацом 1 частини першої статті 28 Закону № 1058-IV. При цьому, зазначений вік визначається статтею 26 Закону № 1058-IV. Тобто, до 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом № 889-VІІІ) право на пенсію державного службовця мали особи, які: а) досягли певного віку (62 роки для чоловіків, 60 років для жінок) та мають передбачений законодавством страховий стаж; б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Після 01.05.2016 відповідно до статті 90 Закону № 889-VІІІ пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону № 1058-IV. При цьому є певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ. Обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частини 1 статті 37 Закону № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ. Оскільки, позивачем не дотримано сукупності всіх вимог, визначених частиною 1 статті 37 Закону № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень цього Закону № 889-VІІІ, а саме: щодо віку, страхового стажу та стажу державної служби, тому відповідач 2 прийняв рішення від 30.01.2024 № 88 про відмову ОСОБА_1 у переході з пенсії призначеної відповідно до Закону № 1058-IV на пенсію відповідно до Закону № 889-VIII.

Ухвалою від 11.03.2024 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

З`ясувавши доводи учасників справи, викладені у заявах по суті, подані письмові докази, суд встановив таке.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Черкаській області та отримує пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

26.06.2017 позивачу встановлена 2 група інвалідності, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААА № 543220 від 26.06.2017 (а. с. 10), та згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 26.09.2017 призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-1V.

З довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 23.01.2024 № 2300-0602-8/5526 вбачається, що стаж державної служби позивача становить 26 років (а. с. 16).

29.01.2024 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області із заявою про переведення на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-Х11 як державний службовець, яка станом на 01.05.2016 має не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до категорій посад державної служби і на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби.

Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області розглянуло за принципом екстериторіальності подану позивачем заяву та 30.01.2024 прийняло рішення № 88 про відмову в перерахунку пенсії, яким відмовило позивачу в переведенні з пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу», оскільки Законом № 889 не передбачено призначення пенсії по інвалідності (а. с. 13).

Листом від 02.02.2024 № 2300-0213-8/8162 Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області направило позивачу рішення відповідача 2 від 30.01.2024 № 88 (а. с. 12).

Не погоджуючись з таким рішенням пенсійного органу та вважаючи його протиправним, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з такого.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема, порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII), який набув чинності з 01.05.2016.

Відповідно до п. 2 розд. ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII з 01.05.2016 втратив чинність Закон України від 16.12.1993 № 3723-XII «Про державну службу» крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Таким чином законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону 3723-ХІІ.

Пунктами п. 10, 12 розд. ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Отже, стаття 37 Закону № 3723-ХІІ для осіб які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, крім тривалості стажу цієї роботи, визначає такі умови:

- чоловіки мають досягти віку 62 роки, а жінки - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону 1058.

- особи повинні мати страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбачений абзацом першим частини першої статті 28 Закону 1058, тобто 35 років для чоловіків та 30 років для жінок.

Цей висновок підтверджується положеннями пункту 2 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 № 622 (далі - Порядок № 622) де передбачено, що згідно з пунктами 10 і 12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 10 грудня 2015 р. № 889 Про державну службу на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 № 3723-ХІІ Про державну службу мають право особи, які на день набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 р. № 889- VIII "Про державну службу":

- мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України;

- займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України.

Згідно п. 3 Порядку право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням стажу державної служби, передбаченого пунктом 2 цього Порядку, якщо до набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 р. № 889VIII Про державну службу не призначалася пенсія відповідно до Закону, мають:

- чоловіки, які досягли віку 62 роки.

- жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» .

Відповідно до статті 90 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Суд звертає увагу на те, що у зв`язку з прийняттям Закону № 889 було змінено порядок пенсійного забезпечення державних службовців.

Імперативною вимогою, з якою Закон пов`язує право на пенсію виходячи з пунктів 10 та 12 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889 та частини першої статті 37 Закону №3723-ХІІ, є наявність у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), досягнення пенсійного віку та наявність страхового стажу.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25.06.2024 у справі №620/11015/23, у пункті 21 якої зазначено, що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Також вказаний висновок узгоджується з висновком Конституційного Суду України у рішенні від 23.12.2022 № 3-р/202 у справі № 3-132/2018(5462/17) за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 1 пункту 2 розділу XI „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України „Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (щодо гарантій соціального захисту державних службовців).

Так, у пункті 2.3.3 вказаного рішення Конституційний Суд України вказав, що у період з 1 січня 1994 року до 1 травня 2016 року (день набрання чинності Законом № 889) пенсійне забезпечення державних службовців урегульовано Законом № 3723 як спеціальним законом (lex specialis), передусім приписами статті 37 Закону № 3723.

За частиною першою статті 37 Закону № 3723 на одержання пенсії державних службовців мали право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058), за наявності страхового стажу, потрібного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, визначеного абзацом першим частини першої статті 28 Закону № 1058, зокрема стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку; пенсію державним службовцям було призначено в розмірі 60 відсотків суми їхньої заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

У пункті 2.4 вказаного рішення Конституційний Суд України зробив висновок, що із дня набрання чинності Законом № 889 пенсійне забезпечення суб`єкта права на конституційну скаргу та інших державних службовців унормовано Законом № 1058 як загальним законом (lex generalis), що регулює відносини між усіма суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Право на призначення пенсії на підставі статті 37 Закону № 3723 як спеціального закону (lex specialis) збережено для осіб, визначених у пунктах 10, 12 розділу XI „Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889.

Однак, позивачка 09.03.1970 року народження і на час звернення із заявою про переведення на пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до Закону №3723-Х11, а саме: 29.01.2024, не досягла пенсійного віку, передбаченого Законом №1058-1V, отже не набула права на пенсію відповідно до пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII.

Щодо переведення на пенсію по інвалідності, то відповідно до ч. 9 ст. 37 Закону № 3723-XII пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених ч. 1 цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 1058-IV особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

Статтею 90 Закону № 889 передбачено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із урахуванням вищезазначених у пунктах 10 та 12 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889 особливих умов.

Таким чином, такого виду і умов пенсійного забезпечення як пенсія по інвалідності Законом № 889 не передбачено.

Суд бере до уваги, що 2 група інвалідності встановлена позивачці з 26.06.2017, тобто під час дії Закону №889, яким призначення державним службовцям будь-якої пенсії, в тому числі по інвалідності, не передбачено, а отже правові підстави для переведення позивачки з пенсії по інвалідності відповідно до Закону №1058-1V на пенсію по інвалідності відповідно до Закону №3723-Х11 відсутні.

Щодо посилання позивачки на правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №822/524/18, то вони не можуть бути застосовані у цій справі, позаяк обставини у справах різні.

Так, у справі №822/524/18 група інвалідності встановлена позивачу 06.10.2015, тобто під час дії Закону №3723-Х11, в той час як у справі, що розглядається, група інвалідності встановлена позивачці 26.06.2016, тобто під час дії Закону №889, яким передбачено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону №1058-1V.

Щодо постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2022 у справі №580/1001/22, то згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду. В той же час суд зазначає, що у вказаному спорі група інвалідності була встановлена позивачу у 2011 році.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

У рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 Конституційний Суд України вказав, що зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано у практиці Європейського суду з прав людини.

У рішенні від 7 липня 1989 року у справі Сорінг проти Сполученого Королівства суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов`язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини. У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі Ріс проти Сполученого Королівства суд зазначив, що з`ясовуючи, чи існує позитивне зобов`язання стосовно людини, належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі Ейрі проти Ірландії констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового.

Згідно ст. 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються, виходячи з фінансових можливостей держави.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 справа № 1-7/99, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже застосуванню підлягають нормативно- правові акти чинні на момент виникнення спірних правовідносин, тобто на момент звернення за переведенням на пенсію за віком.

Крім того, відповідно до абз. 5 п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03.10.1997 № 4-ЗП встановлено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативно - правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Загальновизнаним є те, що з прийняттям нового акта якщо інше не визнано самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Враховуючи вищевикладене, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 30.01.2024 № 88 про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 прийняте на законних підставах і скасуванню не підлягає.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини першої ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 242-246, 250, 257-262, пп. 15.5 п.15 розділу УІІ Перехідні положення КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційного суду за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання судового рішення.

Суддя Алла РУДЕНКО