Справа № 743/1113/24
Суддя: Кравчук М. В.
Дата ухвалення: 2024-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 743/1113/24
Провадження № 2-а/743/21/24
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2024 року селище Ріпки

Ріпкинський районний суд Чернігівської області у складі:
головуючого судді: Кравчук М. В.
за участю секретаря: Марченко А. В.

представника позивача ОСОБА_1 , перекладача ОСОБА_2 , відповідача, іменованого ОСОБА_3 , представника ОСОБА_3 адвоката Анапріюка А. С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в селищі Ріпки справу за позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області до громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, -

В С Т А Н О В И В:

09.08.2024 р. Центральне міжрегіональне управління ДМС у місті Києві та Київській області звернулось з позовом до суду до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Російської Федерації, про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення строком на шість місяців.
Позовна заява обґрунтована тим, що 07.08.2024 р. співробітниками Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 , який перебуває на території України з порушенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме: проживав без документів, які б надавали йому право законного перебування на території України. У ході перевірки не встановлено, коли та яким чином відповідач перетнув державний кордон та потрапив на територію України. З питань визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи отримання статусу особи без громадянства до компетентних органів відповідач не звертався. Будь-яких інших дій для легалізації факту свого перебування на території України не вживав. Окрім того, у відповідача відсутні документи на підставі яких можливо ідентифікувати його особу, та які надавали б право перетину державного кордону для виїзду з України. Під час виявлення відповідача, відповідно до рапорту, на підтвердження своєї особи ним було надано лише внутрішній паспорт громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_1 , виданого 01.02.2024 р.
Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 09 серпня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до судового розгляду.
09.08.2024 р. від представника ОСОБА_3 надійшли письмові заперечення, зареєстровані за вх. № 3242/24.
Також 09.08.2024 р. від представнка ОСОБА_3 надійшли додаткові документи, зареєстровані за вх. № ЕП-791/24-Вх.
Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 09.08.2024 р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати, допущено адвоката Анапріюка А. С. представляти інтереси відповідача з метою забезпечення затриманій особі права на захист, а також з огляду на те, що на цьому наполягав сам відповідач.
У судовому засіданні 09.08.2024 р. представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові. Додатково зазначивши, що під час перебування у приміщенні органу міграційної служби з документів, що підтверджують особу, був наявний лише оригінал паспорту громадянина РФ, який був наданий працівникам міграційної служби співробітниками ДСР. До 07.08.2024 р. представник позивача з відповідачем знайомий не був. Пояснив, що наразі дактилокарту не створюють. Кожного разу у системі формується код за відбитками пальців. Тобто у системі наявні коди і щодо ОСОБА_5 , і щодо Оніані, проте співставити ці коди неможливо. Позивач уповноважений ідентифікувати особу виключно на підставі документів. У приміщенні міграційної служби відповідач, дійсно, вказував на те, що він є іншою особою, але документи про це були відсутні.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, зазначивши, що позивач добре знає відповідача як ОСОБА_3 , оскільки починаючи з 2015 року останній судиться з вказаною службою та тривалий час перебував у різних ПТПІ. 07.08.2024 р. ОСОБА_3 був затриманий працівниками поліції за місцем свого проживання з дружиною в АДРЕСА_1 . При затриманні у відповідача при собі було 2 оригінали документів: довідка про тримання іноземця (особи без громадянства) в ПТПІ та посвідчення водія. Паспорт громадянина Російської Федерації, виданий на ім`я ОСОБА_4 , копія якого долучена позивачем до матеріалів справи, не належить відповідачу. Вказаний документ перебував у працівників ДСР, пояснити звідки він у них вони не змогли. За доводами представника відповідача, ОСОБА_3 досяг гранично допустимого строку тримання у ПТПІ 18 місяців. Тримання особи понад цей строк законодавством не передбачене.
Крім того, представник відповідача повідомив суд, що станом на дату розгляду даної справи триває судове провадження у якому відповідач оскаржує відмову міграційного органу у визнанні його особою без громадянства. Представник відповідача вказав, що ОСОБА_3 тривалий час намагається отримати статус особи без громадянства, оскільки громадянином жодної держави не є після скасування йому громадянства України. Отримання такого статусу необхідне його довірителю для того, щоб покинути територію України, оскільки жодного іншого способу легально перетнути кордон України для нього не існує. При цьому, як зазначив представник відповідача, в Україні відсутній порядок розгляду заяви про визнання особи особою без громадянства, а тому ОСОБА_3 вимушений захищати свої інтереси в судовому порядку.
На думку представника відповідача, затримувати особу неможливо, якщо така особа була громадянином України, оскільки затримання відбувається у випадку відсутності будь-яких документів, а не тоді, коли їх було скасовано.
Також представник відповідача просив суд при ухваленні рішення зобов`язати посадових осіб ПТПІ негайно звільнити ОСОБА_3 та постановити окрему ухвалу щодо посадових осіб ПТПІ та працівників міграційної служби за фактом неналежного виконання своїх службових обов`язків щодо встановлення особи ОСОБА_3 та підробки документа-паспорта громадянина Російської Федерації на ім`я ОСОБА_4 . Крім того, представник відповідача до закінчення судових дебатів у справі заявив про орієнтовний розмір понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу розміром у 50000, 00 грн.
У судовому засіданні відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив та вказав, що проживає на території України з 90-х років, брав участь у допомозі українській армії, має дружину українського походження. На сьогоднішній день відповідач перебуває у судовому процесі адміністративного судочинства з приводу визнання його особою без громадянства, позаяк відповідач вже давно готовий покинути територію України разом зі своєю дружиною, однак орган міграційної служби йому у цьому відмовляє. Відповідач зазначив, що вже був позбавлений свободи неодноразово та тримався в пунктах тримання тривалий час і у нього склалося враження, що як тільки він вчиняє дії на те, щоб виїхати з території України, відповідні державні органи починають перешкоджати йому у цьому.
Також відповідач у судовому засіданні зазначив, що в умовах воєнного стану є досить нелогічним, що він пересувався з паспортом громадянина Російської Федерації у кишені по території України.
Коли до нього додому приїхали співробітники ДСР, то він казав, що йому потрібен адвокат, але вони почали переконувати його, що везуть його для оформлення документів та адвокат йому не потрібен. Попри це, вже в приміщення органу ДМС його адвокат прибув за його викликом, проте його до відповідача не пустили і він очікував у коридорі.
Відповідач зазначив, що взяв з собою оригінал довідки від 10.11.2023 р. та оригінал посвідчення водія, які пред`являв працівникам органу ДМС, попри те, що і працівникам ДСР, і працівникам ДМС він добре знайомий, спілкувався з ними не один раз, а тому йому незрозуміло, чому представник позивача у судовому засіданні заперечив як факт знайомства, так і факт наявності у нього документів під час затримання.
Також відповідач неодноразово наголошував на тому, що паспорт громадянина Російської Федерації у нього відсутній. Попереднього разу йому надали копію іншого паспорта громадянина РФ, а цього разу надали оригінал, що не відповідає попередній копії.
Відповідач вказав, що він багато разів повідомляв і працівників ДСР, і працівників ДМС про те, що вчиняє дії на отримання статусу особи без громадянства з метою легального виїзду з України, просив співробітників ДМС оформити відповідні документи, про що свідчить судовий процес, що триває і на сьогодні.
Заслухавши пояснення сторін та дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно рапорту старшого оперуповноваженого в ОВС 4-го відділу 1-го управління ДСР НП України, в ході виявлення іноземних осіб, які перебувають незаконно на території України, було виявлено за адресою: АДРЕСА_1 , 07 серпня 2024 року громадянина, який зовні схожий на особу грузинської національності, який представився як ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та надав паспорт громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_1 , виданий 01.02.2024 р. З метою ідентифікації вищевказану особу було запрошено до ЦМУ ДМС України для прийняття рішення згідно чинного законодавства України (а. с. 5).
Згідно довідки про особу, складеної 07.08.2024 р. позивачем, особою є ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянство Російської Федерації, місце виявлення особи: АДРЕСА_1 . Документ, що посвідчує особу відсутній, інформація про особу за обліками ДМС відсутня (а. с. 5, зворот).
З копії паспорта Російської Федерації серії НОМЕР_1 , виданого 01.02.2024 р., вбачаються наступні дані про особу, викладені іноземною мовою: « ОСОБА_8 », « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а. с. 6).
Згідно відомостей інформаційної системи « ОСОБА_9 » за пошуковим запитом: «07.08.2018-07.08.2024, kostin, 01.01.1979» дані не знайдено (а. с. 7).
Відповідно до протоколу № МКМ 000454 від 07.08.2024 р. про адміністративне затримання 07.08.2024 р. о 10 год 30 хв у зв`язку з вчиненням правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП, для з`ясування причин та обставин правопорушення та умов, що їм сприяли, було затримано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком до 72 годин.
07.08.2024 р. ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відносно ОСОБА_4 було прийнято рішення про примусове видворення з України. Також відібрано розписку про ознайомлення зі змістом і отримання цього рішення в якій зазначено « ОСОБА_10 ».
07.08.2024 р. ОСОБА_4 ( ОСОБА_11 ) поміщено до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
Згідно посвідчення водія, виданого компетентними органами України 23.07.2008 р., оригінал якого оглянуто в судовому засіданні, воно видане ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до довідки № 3 від 10.11.2023 р., виданої ІНФОРМАЦІЯ_3 , оригінал якої знаходиться у відповідача та був оглянутий і його зміст зачитаний представником Чернігівського ПТПІ за дорученням головуючого судді у судовому засіданні, її видано особі без громадянства ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Грузія, у тому, що він з 11.05.2022 р. до 25.08.2023 р. утримувався у Волинському ПТПІ, а з 25.08.2023 р. до 10.11.2023 р. - у ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так 27 жовтня 2005 року ГУ МВС в Харківській області прийнято рішення про набуття громадянства ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за територіальним походженням (на підставі рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 05.09.2005 у справі №118/14 про встановлення факту постійного проживання на території України ОСОБА_3 з лютого 1990 року).
27 жовтня 2005 року ОСОБА_3 документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 Пісочинським ВМ Харківського РВ УМВС в Харківській області, а 29 вересня 2008 року ОСОБА_3 документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_3 , орган видачі 4440.
13 лютого 2014 року рішенням ГУ ДМС України в Харківській області скасовано рішення ГУ МВС в Харківській області від 27 жовтня 2005 року про набуття громадянства ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як таке, що набуто унаслідок подання свідомо неправдивих відомостей (інформація Вовчанського районного суду Харківської області від 10 січня 2014 року про те, що цивільна справа за заявою громадянина ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 за №118/14 в провадженні суду не перебувала).
Отже, з 13 лютого 2014 року ОСОБА_3 не є громадянином України.
Указом президента Грузії № 339 від 26 жовтня 2015 року ОСОБА_3 припинено громадянство Грузії у зв`язку із набуттям громадянства іншої держави (тобто України).
14.01.2021 р. ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області прийнято рішення № 23, яким відповідачу заборонено в`їзд в Україну терміном на 3 роки на підставі статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
13.05.2022 р. Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області затримано з метою ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, уродженця Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , строком на 6 місяців.
28.10.2022 р., з урахуванням рішення суду апеляційної інстанції, цим судом продовжено строк затримання до 27.02.2023 р.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.04.2023 р. продовжено строк затримання з метою ідентифікації в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, уродженця Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , до 22.06.2023 р.
Органом Державної міграційної служби неодноразово надсилались запити до Посольства Республіки Грузія з метою ідентифікації відповідача.
ОСОБА_3 , фактично, вважає себе особою без громадянства і з метою правового закріплення такого статусу 15 вересня 2020 року та 07 травня 2021 року (повторно) звертався до органів міграційної служби із заявами щодо визнання особою без громадянства, однак такого статусу не набув. Водночас, у ОСОБА_3 відсутні будь-які документи, які б надавали йому право на законних підставах як перебувати на території України, так і залишити її територію.
Вказані обставини встановлені постановою Восьмого апеляційного адміністративну суду від 20.09.2023 р. у справі № 344/10752/23, якою залишено без змін рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.06.2023 р.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12.09.2023 р., ухваленим у справі № 344/16678/23, продовжено строк затримання ОСОБА_3 до 09.11.2023 р. включно.
Також судом встановлено, що ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 р. у справі № 640/15681/22 залишено без розгляду позов уродженця Республіки Грузія ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 06.05.2022 р. про відмову у визнанні особою без громадянства за результатом розгляду заяви ОСОБА_3 від 07.05.2021 р. № та зобов`язання визнати ОСОБА_3 особою без громадянства.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2024 р. у справі № 640/15681/22 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 р.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.
В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 р. № 3773-VI (далі Закон) Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
Факт перебування на території України ОСОБА_4 чи ОСОБА_3 з порушенням міграційного законодавства не заперечується жодною зі сторін у справі.
Крім того, такий факт щодо ОСОБА_3 встановлений численними судовими рішеннями, що набрали законної сили.
При цьому, в силу вимог вищепроцитованих положень ч. 1 ст. 30 Закону орган міграційної служби уповноважений на прийняття рішення про примусове видворення як іноземців, так і осіб без громадянства, якщо є обґрунтовані підстави вважати, що такі особи ухилятимуться від виконання рішення про примусове повернення, або якщо такі особи не виконали у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення.
Також в силу вимог ч. 8 ст. 26 Закону примусове видворення застосовується до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України.
Учасниками справи також не заперечувався факт відсутності у ОСОБА_4 чи ОСОБА_3 документа, який одночасно посвідчує особу і надає право на виїзд з України.
При розгляді даної справи представник позивача заперечив факт того, що відповідач є ОСОБА_12 , а відповідач та його представник заперечили факт того, що відповідач є ОСОБА_13 .
Імперативними вимогами процесуального закону, зокрема ч. 3 ст. 48 КАС України, визначено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.
Однак, стосовно можливості вирішення питання про заміну відповідача, суд такої можливості в умовах даної справи не вбачає, позаяк у справі, фактично, ставиться питання про те, що ОСОБА_7 і ОСОБА_3 є однією і тією ж особою, з яких кожне твердження у рівній мірі може як бути істиною, так нею і не бути. При цьому, сторони у справі заперечують доводи один одної щодо цих тверджень.

Відтак суд повинен розглянути справу, виходячи з тих умов, які створені ініціатором позову.

У судовому засіданні представник позивача зауважив, що хоча й існує можливість візуальної схожості людей, однак потрібно керуватися інструкцією. Також представник позивача вказав, що відбитки пальців отримувались як від відповідача, так і від ОСОБА_3 , однак для їх співставлення не існує технічної можливості.
При цьому, жодних доказів вчинення дій на перевірку справжності паспортного документа Російської Федерації та перевірку тверджень відповідача про те, що він є ОСОБА_12 , позивач не надав.
Відповідно до п «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
ЄСПЛ наголосив на тому, що затримання відповідно до статті 5 § 1(f) має бути здійснене сумлінно; воно має бути тісно пов`язане з підставою затримання, на яку спирається Уряд («А. та інші проти Сполученого Королівства» (A. and Others v. the United Kingdom, § 164).

Так судом встановлено, що у відповідача під час судового засідання наявний оригінал довідки про тримання іноземця (особи без громадянства) в ПТПІ від 10.11.2023 р., виданий Оніані Мамуку. Також у судовому засіданні судом оглянуто оригінал посвідчення водія ОСОБА_3 , який, за твердженням представника, був переданий йому під час зустрічі з відповідачем на території органу міграційної служби, дата видачі якого, крім того, співпадає з датою, неодноразово встановленою судами адміністративної юрисдикції.

При цьому, судом враховується, що відповідач заперечує наявність у нього паспорта громадянина Російської Федерації, зазначаючи, що представникам позивача такий документ самим відповідачем не передавався, а позивачем не надано доказів дійсності такого документа.

Оцінюючи встановлені обставини у даній справі за своїм внутрішнім переконанням, суд тлумачить наявні розбіжності у доказах на користь затриманої особи в контексті запобігання ризику свавільного позбавлення її свободи і, зважаючи на викладене, приходить до висновку про перевагу переконливості доказів іменування відповідача ОСОБА_12 над переконливістю доказів іменування відповідача ОСОБА_13 .

У цьому контексті суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 18 ст. 4 Закону особи, звільнені з пунктів тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на підставі рішення суду про скасування рішення про їх затримання або примусове видворення за межі України, або яких до завершення граничного строку перебування у таких пунктах не було примусово видворено за межі України з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною їхнього походження або з інших причин, незалежних від таких осіб, визнаються такими, які на законних підставах тимчасово перебувають в Україні на період дії обставин, що унеможливлюють їх примусове видворення за межі України.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 11.05.2022 р. до 10.11.2023 р. тримався в ПТПІ, тобто 18 місяців поспіль.

Відтак станом на дату розгляду справи ОСОБА_3 має статус особи, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні на період дії обставин, що унеможливлюють його примусове видворення за межі України, в силу вимог процитованих положень законодавства.

Оскільки ОСОБА_3 є таким, що станом на 07.08.2024 р. перебуває у процедурі судового оскарження рішення про відмову у визнанні його особою без громадянства, у суду є достатні підстави для висновку про те, що останній залишається на території України з незалежних від нього причин.

З рішення про примусове видворення, копія якого наявна в матеріалах справи, вбачається, що його прийнято стосовно ОСОБА_4 .

За таких обставин, суд позбавлений можливості ухвалювати рішення про затримання ОСОБА_3 .

Крім того, суд звертає увагу на те, що у рішенні про примусове видворення міститься інформація про повідомлення громадянина Російської Федерації ОСОБА_14 про прийняття вказаного рішення. З огляду на що, суд приходить до висновку, що ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_3 про прийняття відповідного рішення повідомлено не було.

Зважаючи на те, що позивачем не доведено, що рішення про примусове видворення прийняте щодо особи, яка станом на час розгляду справи судом затримана в порядку ч. 2 ст. 263 КУпАП, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Відтак у задоволенні позову слід відмовити.
Щодо заявленого представником відповідача клопотання про постановлення окремої ухвали суд зазначає про таке.
Згідно ч. ч. 1, 2 статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.
Відповідно до ч. ч. 3, 4 статті 249 КАС України суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.
В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.
Таким чином, окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому. Постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду. Адміністративний суд наділений диспозитивним правом постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, чи діяння яких визнаються протиправними.
Між тим, судом не встановлено у ході розгляду справи на підставі належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, що працівниками ПТПІ чи працівниками позивача свідомо вчинялися незаконні дії, спрямовані на підробку паспортного документа. При цьому, оцінка сумлінності дій працівників міграційної служби щодо встановлення особи відповідача була надана судом у ході розгляду справи та відновлення прав особи повністю забезпечене процедурою судового розгляду. Натомість, судом не встановлено, що виконання обов`язків у спірних правовідносинах працівниками міграційного органу виходить за межі звичайної робочої діяльності та за межі наданих їм повноважень.
А тому суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали.
Стосовно заявленого представником відповідача клопотання про зобов`язання негайно звільнити відповідача суд зазначає, що згідно з п. 5 розділу X «Інструкції про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29 лютого 2016 року № 141, іноземці або особи без громадянства, доставлені до ПТПІ відповідно до частини одинадцятої статті 259 Кодексу України про адміністративні правопорушення, звільняються з ПТПІ після закінчення строку, передбаченого частиною другою статті 263 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також у разі якщо стосовно них судом не прийнято інших передбачених законодавством рішень.
З огляду на вищевказану норму питання вирішення звільнення відповідача з Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, окремому вирішенню судом не підлягає.
Згідно ст. 271 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-289 цього Кодексу, суд проголошує повне судове рішення.
Копії судових рішень у справах, визначених цією статтею, невідкладно видаються учасникам справи або надсилаються їм, якщо вони не були присутні під час його проголошення.
Питання розподілу судових витрат на час ухвалення рішення по суті справи вирішенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 48, 72, 77, 78, 229, 246, 271, 289, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області до громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 ( ОСОБА_11 ), ІНФОРМАЦІЯ_6 , про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення до Шостого апеляційного адміністративного суду (місцезнаходження: 00016, місто Київ, вулиця Князів Острозьких, 8, корпус 30).

Суддя М. В. Кравчук