Справа № 990/236/24
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2024-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

08 серпня 2024 року

м. Київ

справа №990/236/24

адміністративне провадження № П/990/236/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді -доповідача Ханової Р.Ф.

суддів: Бившевої Л.І., Блажівської Н.Є., Желтобрюх І.Л., Юрченко В.П.

перевірив матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , поданої адвокатом Серафимовим Іллею Миколайовичем до Президента України ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування Указу в частині,

ВСТАНОВИВ:

23 липня 2024 року представник ОСОБА_1 , адвокат Серафимов Ілля Миколайович звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Президента України, у якому просить Суд визнати протиправним і скасувати Указ Президента України від 12 травня 2023 року №279/2023 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12 травня 2023 року "Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", яким уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12 травня 2023 року "Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" в частині введення в дію пункту (позиції) №27 додатку №1.

Разом з позовною заявою представник ОСОБА_1 подав клопотання про поновлення строку звернення до суду з цим позовом.

Проаналізувавши доводи позивача щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, Суд, дійшовши до висновку про неповажність вказаних причин, ухвалою від 25 липня 2024 року залишив позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправним та скасування Указу в частині без руху та запропонував усунути вказані судом недоліки, шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом із зазначенням інших причин поважності пропуску строку.

02 серпня 2024 року представник позивача Серафимовим І.М. через систему "Електронний суд" подав заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої додав клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Обґрунтовуючи клопотання про поновлення строку звернення до суду, представник позивача вказав на те, що діюче законодавство передбачає один із способів доведення Указів Президента України, які не є нормативно-правовими актами, до відома осіб через державні органи. Спірний Указ був опублікований в офіційному печатному виданні, проте, не був доведений персонально до відома позивача через уповноважені державні органи.

Представник ОСОБА_1 наголосив на тому, що державному органу була відома інформація про місце проживання ОСОБА_1 , проте, ані Офіс Президента України, ані Служба безпеки України, ані Міністерство юстиції України не вчинили жодних дій щодо доведення до відома позивача Указу № 279/2023 від 12 травня 2023 року. За таких обставин, негативні наслідки, у вигляді пропуску процесуального строку звернення до суду, неправомірно покладати на позивача.

Представник позивача у вказаному клопотанні повторно наголосив на тому, що ОСОБА_1 фактично дізнався про спірний Указ лише 23 травня 2024 року (в день отримання копії позовної заяви Міністерства юстиції України у справі №991/4264/24). ОСОБА_1 є іноземним громадянином, який не володіє українською мовою. Не маючи уповноважених представників, близьких родичів і друзів в Україні, не підтримуючи жодних соціальних зв`язків з Україною, і, не володіючи українською мовою, позивач не мав реальної можливості своєчасно ознайомитися зі змістом Указу № 279/2023, опублікованому в офіційному друкованому виданні.

Крім того, позивач наголосив на тому, що в додатку №1 до оскаржуваного Указу в усіх персональних даних позивача допущені помилки (неточності).

Допущені помилки (неточності), на думку позивача, ставлять під великий сумнів можливість належної ідентифікації особи. Всі негативні наслідки допущених помилок і неточностей має нести держава, а не позивач.

Також позивач, зіславшись на висновок Мінфіну росії у листі від 02 листопада 2020 року № 03-01-11/95302, вказав на те, що ідентифікаційний номер платника податків (ІПН) не належить до персональних даних фізичних осіб.

Узагальнюючи доводи заяви про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом, представник позивача наголосив на тому, що з боку останнього не було умисного або необачного порушення строку звернення до адміністративного суду, а порушення цього строку продиктоване абсолютно об`єктивними обставинами, про які зазначено вище.

У зв`язку з перебуванням суддів Гончарової І.А. та Олендера І.Я. у відпустці з метою дотримання строків встановлених Кодексом адміністративного судочинства України для вирішення питання про відкриття провадження у справі, Суд протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 серпня 2024 року здійснив заміну вказаних суддів, замінивши їх на суддів Желтобрюх І.Л. та Блажівську Н.Є.

Оцінивши наведені підстави для поновлення строку звернення до суду, суд визнає їх неповажними, з огляду на наступне.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але таке право не є абсолютним та обмежується на законодавчому рівні, зокрема строками звернення до суду.

Згідно з частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою про вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було фактично реалізоване право на позов.

Отже, початок перебігу строку звернення до суду за чинним процесуальним законом України починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому термін "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не прямий обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Незнання про порушення своїх прав через байдужість до них або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Зазначений висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 800/125/17.

Як вбачається зі змісту оспорюваного Указу Президента України №279/2023, він встановлює застосування обмежувальних заходів щодо визначеного ним кола осіб, серед яких є ОСОБА_1 , не містить загальнообов`язкових правил поведінки і вичерпує свою дію після реалізації, тобто є актом індивідуальної дії.

За визначенням, наведеним у національному законодавстві, індивідуальний акт, - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті (рішенні) особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи, що оскаржуваний Указ Президента України від 12 травня 2023 року №279/2023 є індивідуально-правовим актом, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню установлений статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячний строк звернення до адміністративного суду.

Подібна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22.

Суд зазначає, що Указ Президента України від 12 травня 2023 року №279/2023 був опублікований в офіційних друкованих виданнях 16 травня 2023 року (Урядовий кур`єр, №97), відтак набрав чинності саме 16 травня 2023 року, проте з позовною заявою позивач звернувся лише 23 липня 2024 року, тобто з пропуском шестимісячного строку звернення до адміністративного суду.

Щодо твердження представника позивача стосовно того, що діюче законодавство передбачає один із способів доведення Указів Президента України, які не є нормативно-правовими актами, до відома осіб через державні органи, однак позивача не було повідомлено про прийняття спірного Указу, Суд звертає увагу на наступне.

Пунктом 7 Указу Президента України від 10 червня 1997 року №503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» передбачено, що акти Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, які не мають загального значення чи нормативного характеру, можуть не публікуватися за рішенням відповідного органу. Ці акти та акти з обмежувальними грифами офіційно оприлюднюються шляхом надіслання відповідним державним органам та органам місцевого самоврядування і доведення ними до відома підприємств, установ, організацій та осіб, на яких поширюється їх чинність.

Проаналізувавши вказану норму, Суд дійшов до висновку, що застереження, яке міститься у другому реченні вказаної норми щодо оприлюднення актів шляхом надіслання відповідним державним органам та органам місцевого самоврядування і доведення ними до відома підприємств, установ, організацій та осіб, на яких поширюється їх чинність, стосується лише тих актів, які не публікувалися за рішенням відповідного органу.

Спірний Указ з додатками, як вже зазначалося раніше, був опублікований в офіційних друкованих виданнях 16 травня 2023 року (Урядовий кур`єр, №97), відтак не потребує додаткового доведення до відома осіб на яких поширюється його чинність.

Щодо твердження представника позивача стосовно того, що ОСОБА_1 є іноземним громадянином, який не володіє українською мовою. Не маючи уповноважених представників, близьких родичів і друзів в Україні, не підтримуючи жодних соціальних зв`язків з Україною, і, не володіючи українською мовою, позивач не мав реальної можливості своєчасно ознайомитися зі змістом Указу № 279/2023, опублікованого в офіційному друкованому виданні.

Суд звертає увагу заявника, що вказаним доводам вже надано оцінку в ухвалі від 25 липня 2024 року.

Суд повторно звертає увагу на тому, що застосування санкцій, з-поміж інших, до іноземців здійснюється на підставі, в порядку і спосіб, які визначені Конституцією України і законами України, які діють/застосовуються однаково щодо всіх підсанкційних осіб. Особливого порядку сповіщення (доведення до відома, оприлюднення) про застосування санкцій щодо іноземців - незалежно від їхнього громадянства/підданства - закони України не передбачають. Водночас незнання іноземцем, який опинився під дією санкцій, українського законодавства не створює для держави обов`язку вживати додаткових заходів для інформування про існуючі в Україні закони та акти їх застосування, а також не звільняє його [іноземця] від настання юридичних наслідків, зумовлених дією санкцій.

Суд зауважує, що відсутні підстави вважати, що скаржник як іноземний резидент має чи повинен мати преференції у вигляді особливого ставлення у питаннях визначення моменту відліку строку на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень до адміністративного суду чи мати інші пільги порівняно з резидентами України.

Аналогічну позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 року у справі №9901/518/19.

Не беруться до уваги Верховним Судом й доводи щодо не володіння позивачем українською мовою, оскільки, як вже зазначалося, статус позивача як громадянина (підданого) іншої держави не надає їм порівняно з іншими особами жодних переваг, зокрема, у вигляді особливого визначення початку перебігу строку на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень до адміністративного суду; публікація ж оскаржуваного Указу державною мовою не є звуженням прав позивачів, оскільки вони мають право користуватися послугами перекладача та за наявності відповідних підстав могли звернутись до суб`єктів надання безоплатної вторинної правової допомоги в порядку, визначеному Законом України "Про безоплатну правову допомогу" від 02 червня 2011 року №3460-VI.

Така правова позиція викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі №990/102/22 (провадження №11-119заі22).

Щодо допущення помилок (неточностей) в спірному Указі у персональних даних позивача, Суд звертає увагу на наступне.

Як вже зазначалося в ухвалі про залишення адміністративного позову без руху, твердження ОСОБА_1 стосовного того, що він є громадянином Великої Британії не спростовує того факту, що він є громадянином російської федерації. У клопотанні про усунення недоліків адміністративного позову представник позивача також не спростував того факту, що позивач є громадянином російської федерації.

Щодо помилки в написанні прізвища позивача англійською мовою, Суд звертає увагу на те, що санкції до ОСОБА_1 застосовано як до громадянина російської федерації. Прізвище та ім`я позивача українською та російською мовами в Указі зазначені правильно.

Щодо помилки в зазначені прізвища англійською мовою, Суд звертає увагу на наявність різних стандартів стосовно романізації слов`янських прізвищ, зокрема чинний міжнародний стандарт стосовно романізації слов`янських прізвищ «Doc 9303 ''Machine Readable Travel Documents (Part 3 - Specifications Common to all MRTDs)'' вказує, що написане кириличними символами російської абетки прізвище « ОСОБА_3 » транслітерується латиницею як «BUIANOVSKII», а написане українськими літерами прізвище « ОСОБА_4 » транслітеруватиметься як « ОСОБА_5 ».

Відповідно до міжнародного стандарту ISO 9:1995 ''Information and documentation - Transliteration of Cyrillic characters into Latin characters - Slavic and non-Slavic languages'' і російське, і українське написання прізвища « ОСОБА_4 » транслітеруватиметься як « ОСОБА_6 ».

Вказуючи прізвище позивача іноземною мовою Служба безпеки України, Рада національної безпеки і оборони України та Президент України керувалися Постановою Кабінету Міністрів України № 55 від 27 січня 2010 року «Про впорядкування транслітерації українського алфавіту латиницею», відповідно до якої транслітерація прізвищ та імен осіб і географічних назв здійснюється шляхом відтворення кожної літери латиницею.

Вказане підтверджує факт наявності різних підходів стосовно романізації слов`янських прізвищ, зокрема прізвища « ОСОБА_7 ». Який саме підхід застосовано відповідними органами Сполученого Королівства при виданні позивачу паспорта, Суду невідомо, проте Суд не вважає помилковим застосування в Указі іншої транслітерації російського прізвища « ОСОБА_7 » ніж зазначена в паспорті Сполученого Королівства, який належить позивачу.

Помилкове написання дати та місця народження позивача в оскаржуваному Указі не дають підстав уважати, що позивач об`єктивно не міг з`ясувати, що санкції стосуються саме його.

У додатку до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12 травня 2023 року, затвердженого оскаржуваним Указом, було правильно зазначено, прізвище ім`я по батькові позивача українською та російською мовами, день та місяць народження позивача та його ідентифікаційний номер платника податків.

Зрештою, Суд зазначає, що помилки в написанні року та місця народження ОСОБА_1 не були настільки критичними, що робили неможливим ідентифікацію особи, або ж могли створили у позивача враження, що йдеться про іншу особу.

Крім того, Суд звертає увагу на те, що в спірному Указі зазначено ідентифікаційний номер платника податків - позивача у справі.

Представник позивача не заперечував того факту, що вказаний у спірному Указі ідентифікаційний номер платника податків ( НОМЕР_1 ) належить саме ОСОБА_1 .

Суд вважає недоцільним посилання представника позивача на висновки Мінфін росії у листі від 02 листопада 2020 року №03-01-11/95302, оскільки при застосуванні санкцій застосовувалося українське законодавство.

Відповідно до абзацу 9 статті другої Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Ідентифікаційний номер платника податків безумовно є відомостями, які ідентифікують особу, відтак можуть вважатися персональними даними особи.

Проаналізувавши інформацію, яка знаходиться на офіційному сайті податкової служби країни агресора, в російській федерації ідентифікаційний номер платника податків для фізичних осіб складається з 12 цифр - перші дві означають код суб`єкта рф, наступні дві - номер місцевої податкової інспекції, наступні шість - номер податкового запису платника податків, останні шість - контрольні цифри.

Вказане свідчить про те, що навіть в країні агресора ідентифікаційний номер платника податків не може повторюватися, а отже є унікальним і, завдяки ньому, позивач міг себе ідентифікувати в спірному Указі.

Крім того, Суд наголошує на тому, що зі змісту клопотань про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом, вбачається, що позивач взагалі не був обізнаний з наявністю спірного Указу, і дізнався про нього лише у травні 2024 року.

Клопотання подані позивачем не містять посилання на те, що позивачу було відомо про наявність спірного Указу до травня 2024, однак ОСОБА_1 не міг себе ідентифікувати через наявність неточностей.

Відтак Суд наголошує на тому, що посилання на певні неточності в спірному Указі Президента України не можуть свідчити про поважність пропуску строку звернення до суду з цим позовом.

Суд зазначає, що за змістом Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право позивача на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, теж не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що потребує регулювання з боку держави. Процесуальний закон чітко врегулював питання як строку звернення до суду, так і наслідків пропуску такого строку.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки таке право за своєю природою потребує регулювання з боку держави, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб. Встановлюючи такі правила, Договірні держави користуються певною свободою розсуду. Хоча остаточне рішення щодо дотримання вимог Конвенції залишається за Судом, до його завдань не входить заміна оцінки національних органів влади будь-якою іншою оцінкою того, що може бути кращою стратегією у цій сфері. Проте встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть цього права була підірвана. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету та якщо немає розумної пропорційності між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (параграф 41 рішення від 18 грудня 2018 року у справі "Абрамова проти України").

Таким чином, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду, чітко й однозначно передбачених національним процесуальним законом, не є порушенням права на доступ до суду.

За приписами частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо заяву не буде подано у зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи, що вказані позивачем підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду є неповажними, Суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.

За правилами частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись статтями 123, 169, 243, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити представнику ОСОБА_1 - адвокату Серафимову Іллі Миколайовичу у задоволенні заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Позовну заяву ОСОБА_1 , подану адвокатом Серафимовим Іллею Миколайовичем до Президента України ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування Указу в частині, - повернути особі, яка її подала.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка її подала.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Головуючий Р. Ф. Ханова

Судді Л. І. Бившева

Н.Є. Блажівська

І.Л. Желтобрюх

В.П. Юрченко