Справа № 640/11310/22
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2024-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів: Ганечко О. М., Сорочко Є.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту кіберполіції Національної поліції України про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою Департаменту кіберполіції Національної поліції України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 березня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Департаменту кіберполіції Національної поліції України, в якій просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ Департаменту кіберполіції Національної поліції України від 11 липня 2022 року №190 о/с про звільнення капітана поліції ОСОБА_1 інспектора відділу протидії кіберзлочинам в Київській області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора відділу протидії кіберзлочинам в Київській області;

- стягнути з Департаменту кіберполіції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу, починаючи з 16 липня 2022 року по дату винесення судового рішення;

- стягнути з Департаменту кіберполіції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн 00 коп.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 березня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано наказ Департаменту кіберполіції Національної поліції України від 11 липня 2022 року №190 о/с про звільнення капітана поліції ОСОБА_1 інспектора відділу протидії кіберзлочинам в Київській області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора відділу протидії кіберзлочинам в Київській області з 16.07.2022.

Стягнуто з Департаменту кіберполіції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу з 16.07.2022 по 20.03.2024 в розмірі 301 830 грн 12 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено повністю.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді інспектора відділу протидії кіберзлочинам в Київській області з 16.07.2022, а також в частині стягнення на користь ОСОБА_1 з Департаменту кіберполіції Національної поліції України середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу у межах суми стягнень за один місяць у розмірі 15091 грн 50 копійок.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводи апелянта обґрунтовані тим, що звільнення ОСОБА_1 здійснено відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені діючим трудовим законодавством, на підставі рапорту самого ж позивача.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розгляд справи проведено у порядку письмового провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Отже, оскільки відповідач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволення позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 08.07.2022 подав рапорт про своє звільнення за власним бажанням. Вказаний рапорт зареєстрований 11.07.2022 за вх. № 3274, за резолюцією виконавцем визначено ОСОБА_3 (11.07.2022), ОСОБА_2 ; зміст резолюції - опрацювати у встановленому порядку; кому надіслано - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ; дата - 12.07.2022.

Наказом Департаменту від 11.07.2022 № 190 о/с, на підставі рапорту від 08.07.2022, відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням), капітана поліції ОСОБА_1 (0004286), інспектора відділу протидії кіберзлочинам в Київській області, звільнено з 15 липня 2022 року зі служби в поліції.

Відповідно до рапорту позивача від 09.07.2022 на ім`я начальника Департаменту, він просив не розглядати рапорт про його звільнення у липні 2022 року, у зв`язку з поспішно прийнятим рішенням. Вказаний рапорт направлений позивачем відповідачу рекомендованим листом від 09.07.2022.

Вказаний рапорт надійшов до Департаменту 11.07.2022 та зареєстрований за вх.№ 3282, за резолюцією виконавцем визначено ОСОБА_3 (11.07.2022), ОСОБА_2 ; зміст резолюції - опрацювати в установленому порядку; кому надіслано - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ; дата - 12.07.2022.

Листом від 15.07.2022 № 5416/38/7/01-2022 Департамент повідомив позивача, що його рапорт від 09.07.2022 щодо залишення без розгляду питання про звільнення зі служби, надійшов на виконання до відділу кадрового забезпечення лише 12.07.2022, тобто після прийняття та реалізації наказу про звільнення від 11.07.2022 № 190 о/с, тож підстави для його розгляду відсутні.

Не погоджуючись з такою позицією відповідача, вважаючи своє звільнення протиправним, позивач звернувся з позовом до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позиція відповідача щодо відсутності підстав для розгляду рапорту від 09.07.2022 про нерозгляд рапорту про звільнення від 08.07.2022, який надійшов до Департаменту 11.07.2022, тобто після прийняття наказу про звільнення від 11.07.2022 № 190 о/с, є протиправною.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліції» (далі - Закон № 580-VIII).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу в поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень

Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.

Відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції (частина перша статті 60 Закону № 580-VIII).

Згідно з пунктами 5, 6 частиною десятою статті 62 Закону № 580-VIII, поліцейський: у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства; захищає свої права, свободи та законні інтереси всіма способами, що передбачені законом.

За приписами пункту 7 частини першої, другої, третьої статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114).

Згідно з пунктом «ж» пункту 64 Положення № 144, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до пункту 68 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Верховний Суд у постанові від 15.02.2021 у справі № 160/3607/19 висловив правову позицію, що приписи пункту 68 Положення № 114 застосовуються як норми спеціального нормативно-правового акту у питанні регулювання терміну попередження позивачем про звільнення за власним бажанням, який, на відміну від КЗпП України, становить не два тижні, а три місяці. У межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 12.08.2019 у справі № 810/3376/16, від 20.12.2019 у справі № 826/375/17.

Особливістю розглянутого правового регулювання є те, що змістом наведеного законодавчого припису, до закінчення тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. У разі якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.08.2019 у справі № 815/1490/16, від 22.11.2019 у справі № 813/740/17.

Верховний Суд України у постановах від 05.12.2011 у справі № 21-236а11, від 29.05.2012 у справі № 21-122а12, від 10.07.2012 у справі № 21-136а12, усуваючи розбіжності у судовій практиці щодо застосування пункту 68 Положення № 114, дійшов висновку, що до закінчення тримісячного строку попередження відповідні особи мають право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк.

Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим статусом працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку тощо.

На протиправність передчасного звільнення за наведеним правовим регулюванням також вказував Верховний Суд у постановах від 12.08.2019 у справі № 810/3376/16, від 20.05.2020 у справі № 804/868/16.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідачем в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаних правових позицій Верховного Суду, які під час розгляду справи були правомірно враховані судом першої інстанції на виконання вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що видача наказу про звільнення поліцейського до закінчення строку, передбаченого пунктом 68 Положення № 114, якщо таке прохання не міститься у рапорті про звільнення, є протиправним.

Позивач рапортом від 08.07.2022 просив звільнити його за власним бажанням відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». При цьому, вказаний рапорт не містив вказівок щодо бажаної дати звільнення або більш короткого терміну звільнення, ніж передбачений статтею 68 Положення № 114, тож у відповідача були відсутні підстави для видачі наказу про звільнення позивача фактично у день отримання його рапорту 11.07.2022.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачем, що позивачем подано наступний рапорт від 09.07.2022 про нерозгляд його рапорту про звільнення, який зареєстрований Департаментом у той же день, що і рапорт про звільнення, тобто 11.07.2022 та переданий одним і тим же виконавцям за резолюцією для опрацювання, проте проігнорований при підготовці спірного наказу про звільнення позивача.

Більше того, спірним наказом визначено дату звільнення позивача з 15.07.2022, у зв`язку з чим, виходячи з наведених норм та практики Верховного Суду, до кінця 15.07.2022, тобто останнього дня служби, позивач мав право відкликати свій рапорт про звільнення.

В контексті викладеного наказ Департаменту від 11.07.2022 №190 о/с про звільнення позивача є протиправним, на чому вірно наголошено судом першої інстанції.

За наведених обставин похідні позовні вимоги про поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу правомірно задоволено судом попередньої інстанції.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, який вказав, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга відповідача не містить.

Доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України, та спростовували зазначені вище мотиви або підтверджували відсутність підстав для задоволення позову апелянтом до суду апеляційної інстанції не надано.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанцій.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права ухвалив рішення повно і всебічно з`ясувавши обставини справи.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Департаменту кіберполіції Національної поліції України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту кіберполіції Національної поліції України про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: О. М. Ганечко

Є. О. Сорочко