Справа № 440/981/24
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2024-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 р. Справа № 440/981/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Мельнікової Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.03.2024, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі № 440/981/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_2 ), через представника адвоката Меламеда Вадима Борисовича звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - ГУПФ в Полтавській області), в якому, з урахуванням зменшення обсягу заявлених позовних вимог, просила суд:

- визнати протиправними дії та бездіяльність щодо не призначення пенсії позивачці;

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 16.11.2022 №44, викладене у листі №21860-19994/Р-02/8-1600/23 від 29.09.2023 щодо відмови у призначенні пенсії ОСОБА_2 ;

- зобов`язати ГУПФ призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 06.08.2021 (з дати першого звернення за призначенням пенсії) та здійснювати виплату пенсії на вказаний нею банківський рахунок.

Позовні вимоги обгрунтувані тим, що позивачка у віці 77 років за наявності страхового стажу в обсязі 28 років набула усіх необхідних умов для призначення пенсії за віком, встановлених ч. 1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Вказує, що прийняте відповідачем на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2022 у справі №440/2706/22 рішення №44 від 16.11.2022 щодо відмови у призначенні пенсії з мотивів відсутності факту реєстрації позивачки на території України за місцезнаходженням відповідача суперечить чинному законодавству, оскільки вказані обставини не звільняють пенсійний орган від обов`язку призначити пенсію позивачці, яка проживає у м. Рішон Ле-Ціон, Ізраїль.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27.03.2024 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 16.11.2022 №44 про відмову в призначенні пенсії.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити новий розгляд по суті заяви представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 від 06.08.2021 про призначення пенсії, з урахуванням висновків, сформульованих судом у цьому рішенні.

У задоволенні решти вимог - відмовлено.

Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, не погоджуючись з вказаним рішенням суду, звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначило, що аналіз поданих уповноваженим представником ОСОБА_1 документів для призначення їй пенсії за віком на загальних підставах відповідно до Закону №1058 на підставі заяви від 06.08.2021 показав, що заява подана 06.08.2021 представником ОСОБА_1 до Головного управління як звернення згідно із Законом України " Про звернення громадян" на що було надано письмову відповідь. Рішення про призначення пенсії не приймалося відповідно до ч. 5 ст. 45 Закону України " Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Крім того, було подано копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон, паспорт громадянина України з реєстрацією на території України відсутній. Також відсутня довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації) про реєстрацію, фактичне проживання на дату подання заяви. Подано трудову книжку від 04.08.1969 із наявним штампом про призначення пенсії (дата 07.03.1996) та посвідчення, видане управлінням соціального захисту населення 13.03.1998 на термін з 01.03.1998 по 01.03.1999, вид пенсії - інвалідність II групи. На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2022р. №440/2706/22 прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до заяви від 06.08.2021 у зв`язку з відсутністю реєстрації на території України. Рішення суду від 14.04.2022 по справі №440/2706/22 не містить зобов`язань, покладених на органи Пенсійного фонду про призначення пенсії ОСОБА_1 за віком.

Представник позивачки надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що заява позивачки подана відповідно до Порядку №22-1, підстави для відмови позивачці у призначенні пенсії відсутні, вимоги апеляційної скарги не спростовують доводів позовної заяви та рішення суду, а тому відсутні підстави для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, колегія суддів зазначає, що як вбачається з апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції фактично оскаржується в частині задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилася в Молдові, нині постійно проживає в Державі Ізраїль, як про це свідчить відмітка у паспорті громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданого на ім`я позивачки 13.04.2018 органом 21SR (а.с. 70-78).

06.08.2021 представник позивача ОСОБА_3 подав через веб-портал Пенсійного фонду України заяву від 06.08.2021 та документи для призначення ОСОБА_1 пенсії за віком (а.с. 89-90).

Згідно з переліком додатків до заяви від 06.08.2021 було надано сканкопії наступних документів: заяву представника позивачки про призначення пенсії; довідку про присвоєння РНОКПП; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; трудову книжку; пенсійне посвідчення; ордер та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Листом ГУПФ від 12.08.2022 №1600-0201-8/55240 представнику позивачки повідомлено про необхідність особистого звернення позивачки до Управління з відповідною заявою та документами для призначення пенсії. Відповідач у листі послався на положення Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005, щодо особистого подання заяви про призначення пенсії і документів, які підтверджують місце проживання (реєстрації) особи.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2022 у справі №440/2706/22 визнано протиправною бездіяльність ГУПФ в Полтавській області щодо нерозгляду заяви представника ОСОБА_1 від 06.08.2021 про призначення пенсії за віком. Зобов`язано ГУПФ в Полтавській області розглянути заяву від 06.08.2021 про призначення пенсії за віком по суті та прийняти рішення по суті заяви.

На виконання вказаного рішення суду ГУПФ в Полтавській області 16.11.2022 розглянуто заяву по суті з прийняттям рішення №44 про відмову у призначенні пенсії позивачці (а.с. 65).

За висновком пенсійного органу аналіз поданих уповноваженим представника ОСОБА_1 документів для призначення їй пенсії за віком на загальних підставах відповідно до Закону №1058 на підставі заяви від 06.08.2021:

- заява подана 06.08.2021 представником ОСОБА_1 як звернення згідно із Законом України "Про звернення громадян", на що було надано письмову відповідь. Рішення про призначення пенсії не приймалося згідно з ч. 5 ст. 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

- подано копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон, паспорт громадянина України з реєстрацією на території України відсутній;

- відсутня довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації) про реєстрації, фактичне проживання на дату подання заяви.

До того ж подано трудову книжку від 04.08.1969 з наявним штампом про призначення пенсії (дата 07.03.1996) та посвідчення, видане Управлінням соціального захисту населення 13.03.1998 на термін з 01.03.1998 по 01.03.1999, вид пенсії - інвалідність ІІ групи.

За наслідками розгляду заяви від 06.08.2021 та на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2022 №440/2706/22 ГУПФ 16.11.2022 було прийнято рішення №44, яким відмовлено ОСОБА_1 , 1946 року народження, у призначенні пенсії за віком згідно із заявою від 06.08.2021 у зв`язку з відсутністю реєстрації на території України, а також оскільки рішення суду від 14.04.2022 №330/2706/22 не містить зобов`язань, покладених на органи Пенсійного фонду про призначення пенсії ОСОБА_1 за віком.

Інформуючи представника позивача про результати розгляду заяви, відповідач листом від 29.09.2023 №21860-19994/Р-02/8-1600/23 повідомив про те, що на даний час ОСОБА_1 на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - Головне управління) як отримувач пенсії, не перебуває. Заява ОСОБА_1 від 06.08.2021 щодо призначення пенсії за віком, що була надіслана через вебпортал Пенсійного фонду України її представником, розглядалась згідно Закону України «Про звернення громадян». У заяві місце реєстрації та фактичного проживання ОСОБА_1 зазначено «Ізраїль». Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2022 по справі №440/2706/22 (набрало законної сили 08.11.2022) зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області розглянути заяву від 06.08.2021 про призначення пенсії за віком по суті та прийняти рішення по суті заяви. Зобов`язань щодо призначення пенсії судове рішення не містить. На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2022 Головним управлінням розглянуто заяву, як представника ОСОБА_1 , від 06.08.2021 про призначення пенсії за віком. Рішенням від 16.11.2022 №44 заявниці відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю реєстрації на території України. Одночасно повідомлено, що у зв`язку з тим, що на даний час ОСОБА_1 не надала згоди Головному управлінню щодо розголошення персональних даних, копія рішення від 16.11.2022 №44 може бути надана особисто ОСОБА_1 в разі її звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області." (а.с. 64).

Вважаючи це рішення таким, що порушує конституційне право особи на отримання пенсії, представник позивачки звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що з метою ефективного відновлення порушеного права позивачки необхідно скасувати рішення ГУПФ в Полтавській області від 16.11.2022 №44 про відмову в призначенні пенсії. Оскільки відповідачем не перевірялися подані із заявою про призначення пенсії документи по суті, у тому числі з дослідженням питань достатності віку позивачки, трудового (страхового) стажу, вимоги позивачки щодо зобов`язання пенсійного органу призначити та здійснювати виплату пенсії на вказаний позивачем банківський рахунок є передчасними. Натомість необхідно зобов`язати відповідача здійснити повторний розгляд по суті заяви від 06.08.2021 про призначення пенсії ОСОБА_1 .

Ураховуючи оскарження відповідачем судового рішення першої інстанції фактично лише в частині задоволення позовних вимог та межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії є конституційним правом громадян України.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вільний вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав, в тому числі, і права на пенсійне забезпечення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом №1058-IV.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення", громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами.

Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Статтею 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що в разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У рішенні від 07.10.2009 №25-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що громадяни України, які виїхали на постійне місце проживання до інших держав, мають рівні права з іншими громадянами України на пенсійне забезпечення. Право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Тобто, кожен громадянин України має право на вибір місця свого проживання із збереженням всіх конституційних прав.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20 листопада 2012 року № 5492-VI (далі Закон № 5492-VI) документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України; 2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; ж) проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.

Статтею 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (в редакції, чинній на момент первинного звернення за призначенням пенсії) було визначено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом. Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Пунктом 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (надалі Порядок №22-1 в редакції чинній на момент первинного звернення за призначенням пенсії), було передбачено, що заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб.

Заява про призначення пенсії може подаватись заявником разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів), через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України (далі - вебпортал) з використанням кваліфікованого електронного підпису або електронної системи BankID відповідно до Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 липня 2015 року № 13-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 серпня 2015 року за № 991/27436.

Згідно з пунктом 1 Порядку №22-1, днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Якщо заява про призначення пенсії подається через вебпортал днем звернення за призначенням пенсії вважається дата реєстрації на вебпорталі заяви разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів).

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу). Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви, або дата реєстрації заяви на вебпорталі.

Пунктом 2.1 Порядку №22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема такі документи:

1) документ, що підтверджує реєстраційний номер облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу);

3) для підтвердження заробітної плати за період страхового стажу з 01 липня 2000 року орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу (додатки 3, 4 до Положення);

4) документи про місце проживання (реєстрації) особи;

5) документи, які засвідчують особливий статус особи.

Відповідно до п. 2.23 Порядку №22-1, до заяви, поданої в електронній формі через вебпортал, додаються скановані копії оригіналів документів. На створені електронні копії заявник накладає кваліфікований електронний підпис. У випадку звернення за призначенням пенсії через вебпортал з використанням електронної системи BankID для виплати пенсії заявник або представник заявника, який діє на підставі довіреності, посвідченої нотаріально, законний представник пред`являє до органу, що призначає пенсію, оригінали сканованих копій документів, що підтверджують право на пенсію.

Системний аналіз викладених правових норм дає підстави стверджувати, що кожний громадянин України має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав, у тому числі й права на призначення пенсії. Це право не може пов`язуватися з такою умовою як постійне проживання в Україні.

Крім того, пунктом 2.22 Порядку №22-1 передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Як правомірно враховано судом першої інстанції, ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 13.04.2018 (строк дії спливає 13.04.2028), нотаріально посвідчена копія якого надавалася відповідачу разом із заявою про призначення пенсії, тому підстави для відмови у призначенні пенсії, що покладені в основу рішення відповідача від 16.11.2022 №44, не ґрунтуються на приписах закону.

З огляду на те, що права та інтереси позивачки на пенсійне забезпечення порушує вказане рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення ГУПФ в Полтавській області від 16.11.2022 №44 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо обраного судом першої інстанції способу захисту прав позивачки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи N R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів зазначає, що суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень відповідно до закону приймає рішення на власний розсуд.

Суд не може підміняти державний орган і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, виконуючи цілі, встановлені адміністративним судочинством щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається і не може втручатися в дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Слід зазначити, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (стаття 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суди мали б зважати на ефективність такого захисту.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту, згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин кожної конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь особи, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З урахуванням викладеного, висновок суду щодо зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту, застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням певних фактичних обставин справи.

Водночас, оскільки відповідачем не перевірялися подані із заявою про призначення пенсії документи по суті, тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо зобов`язання ГУПФ в Полтавській області здійснити новий розгляд по суті заяви представника позивачки - ОСОБА_3 від 06.08.2021 про призначення пенсії, з урахуванням висновків, сформульованих судом у рішенні, зокрема щодо необхідності дослідження питань достатності віку позивача, трудового (страхового) стажу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Оскільки відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, тому оскаржене судове рішення переглядається судом апеляційної інстанції лише в цій частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обгрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Ураховуючи те, що за наслідками апеляційного перегляду цієї справи рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, тому відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.03.2024 по справі № 440/981/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Курило
Судді А.О. Бегунц Л.В. Мельнікова