Справа № 340/10727/23
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2024-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

05 серпня 2024 року

м. Київ

справа №340/10727/23

адміністративне провадження № К/990/28904/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Стародуба О.П. та Шарапи В.М, перевіривши касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2024 року

у справі №340/10727/23

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка полягає у невиготовлені і ненаданні до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградської області оновленої зі щомісячними додатковими видами грошового нарахування довідку станом на 01 лютого 2022 року для її перерахунку з 01 березня 2022 року та на 01 лютого 2023 року для її перерахунку з 01 березня 2023 року;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 виготовити і надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградської області оновлену довідку про розмір грошового забезпечення станом на 01 лютого 2022 року і 01 лютого 2023 року, відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 19 квітня 1992 року №2262-ХІІІ (далі - Закон №2262-ХІІІ), положень постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30 серпня 2017 року №704 (далі - постанова КМУ №704) із значенням відомостей про розміри: посадовий оклад -3520,00 грн; ОВЗ капітан - 1270 грн.; %НВР- 50% - 2395,00 грн; надбавка за ОУС - 78% ПО+ОВЗ+%НВР 5604,30 грн; надбавка за роботу в умовах режимних обмежень - 10% ПО- 3520,00 грн; премія станом на 01 лютого 2022 року - 204% ПО - 7180,80 грн; станом на 01 лютого 2023 року - 467% ПО - 16438,40 грн; УСЬОГО: 20522,80 грн і 29826,10 грн для здійснення обчислення, перерахунку з 01 березня 2022 року і 01 березня 2023 року пенсії позивача.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність відповідача стосовно виготовлення і надіслання до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області довідки про розмір грошового забезпечення позивачу для обчислення пенсії за грошовим забезпеченням станом на 29 січня 2020 року для її перерахунку з 01 лютого 2020 року.

Зобов`язано виготовити і надіслати до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області довідку про розмір грошового забезпечення позивачу для обчислення пенсії за грошовим забезпеченням станом на 29 січня 2020 року для її перерахунку з 01 лютого 2020 року, врахувавши, що розміри посадових окладів, окладів за військовим званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму у сумі 2102,00 грн на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2024 року скасовано рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка полягає у невиготовлені і ненаданні до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області оновлених довідок про розмір грошового забезпечення, що враховуються для перерахунку пенсії ОСОБА_1 , станом на 01 лютого 2022 року та 01 лютого 2023 року.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 виготовити та надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області довідки про розмір грошового забезпечення станом на 01 лютого 2022 року та 01 лютого 2023 року у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону №2262-XII з врахуванням положень постанови КМУ №704 щодо визначення посадового окладу і окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, та з обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, для здійснення обчислення та перерахунку з 01 березня 2022 року та з 01 березня 2023 року пенсії ОСОБА_1 .

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - скаржник) 25 липня 2024 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження, звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду.

Розглядаючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження у цій справі, колегія суддів виходить із наступного.

Судом установлено, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувався за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини другої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності або інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Аналіз наведених норм в контексті правовідносин, що є предметом розгляду у цій справі, свідчить про те, що в даному випадку оскаржуються судові рішення, постановлені у справі незначної складності.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

За правилами пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах "а", "б", "в" та "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Водночас обов`язок доведення наявності таких виняткових обставин покладається на особу, яка звертається до суду з касаційною скаргою.

Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2 та частині першій статті 13 КАС України, а також частині першій статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Скаржником наведено наступні підстави для касаційного оскарження рішень судів першої і апеляційної інстанцій та для прийняття Верховним Судом до розгляду касаційної скарги у справі незначної складності №340/10727/23, які передбачені частинами четвертою і п`ятою статті 328 КАС України: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі №264/4263/16-ц, від 12 березня 2018 року у справі №802/2196/17-а, від 19 лютого 2019 року у справі №824/399/17-а, від 06 березня 2019 року у справі №571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі №2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі №523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі №760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі №642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі №390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справах №464/4574/15-ц, №756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №697/2368/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі №635/8395/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі №686/24003/18, від 01 липня 2020 року у справі №287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі №287/587/16-ц, від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19, від 12 квітня 2023 року у справі №380/14933/22.

Доводи касаційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції необґрунтовано вийшов за межі позовних вимог.

Скаржник звертає увагу Верховного Суду, що суд не може виходити за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 06 березня 2019 року у справі №571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі №2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі №523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі №760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі №642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі №390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справах №464/4574/15-ц, №756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №697/2368/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі №635/8395/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі №686/24003/18, від 01 липня 2020 року у справі №287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі №287/587/16-ц.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13 лютого 2018 року у справі №264/4263/16-ц, від 06 березня 2019 року у справі №571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі №2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі №523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі №760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі №642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі №390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справах №464/4574/15-ц, №756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №697/2368/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі №635/8395/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі №686/24003/18, від 01 липня 2020 року у справі №287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі №287/587/16-ц, так як такі висновки Суду сформовані за правилами Цивільного процесуального кодексу України, а тому не можуть бути прикладом іншого правозастосування у даних правовідносинах.

Колегія суддів зауважує, що скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення у справі, Третій апеляційний адміністративний суд не встановив необхідності виходу за межі позовних вимог.

Суд також не бере до уваги посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12 березня 2018 року у справі №802/2196/17-а, від 19 лютого 2019 року у справі №824/399/17-а, оскільки обставини цієї справи та справ, зазначених скаржником з метою обґрунтування підстав касаційного оскарження, виникли за різних фактичних обставин, у різні періоди часу з урахуванням різного законодавчого регулювання та його застосування.

Так висновок Верховного Суду у справі №802/2196/17-а сформований щодо видачі довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії за формою, передбаченою Додатком №2 до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393" від 13 лютого 2008 року №45, з урахуванням змін в грошовому забезпеченні, передбачених постановою Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" від 11 листопада 2015 року №988 та Постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 07 листопада 2007 року №1294, починаючи з 01 січня 2016 року.

До того ж, предмет спору у справі №824/399/17-а стосувався стягнення податкового боргу до місцевого бюджету за платежем: транспортний податок з фізичних осіб.

Також, відповідач вважає, що в оскаржуваних судових рішеннях суди першої та апеляційної інстанцій дійшли необґрунтованого висновку щодо незастосування строків під час розгляду справи по суті.

Водночас на підтвердження обґрунтованості своїх доводів щодо необхідності дотримання строків звернення до суду скаржник наводить висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19 та від 12 квітня 2023 року у справі №380/14933/22.

Суд вважає помилковим можливість застосування судами попередніх інстанцій під час розгляду цієї справи правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 31 березня 2021 року в справі №240/12017/19, оскільки такий висновок є нерелевантними до цієї справи, адже правовідносини у справі №240/12017/19 виникли щодо соціального захисту громадян, які постраждали від наслідків Чорнобильської катастрофи, та виплати додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію, тоді як у цій справі правовідносини виникли щодо здійснення перерахунку та виплату пенсії позивачу відповідно до нової довідки про розмір грошового забезпечення.

Суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, від 10 листопада 2021 року у справі №825/997/17, від 04 жовтня 2023 року у справі №906/1026/22, від 26 червня 2024 року у справа №686/5757/23).

Таким чином, Суд звертає увагу на останню правову позицію Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, викладену у постанові від 12 грудня 2023 року у справі №380/1907/23, у якій зроблено висновок про наявність підстав для відступлення від правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 12 квітня 2023 року в справі №380/14933/22, та зазначено, що перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.

Суд наголошує, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, їхніх повноважень, об`єкта, предмета правового регулювання відносин, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їхньої подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Суд вказує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Таким чином, з огляду на недостатнє обґрунтування скаржником у касаційній скарзі посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а також враховуючи те, що наведені скаржником постанови та оскаржувані у даній справі судові рішення прийняті з урахуванням різних фактичних обставин у справі, у різні періоди часу та за різного правового регулювання, колегія суддів вважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд у постанові від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 висловив позицію у аналогічних правовідносинах та вказав, що з 01 січня 2020 року положення пункту 4 постанови КМУ №704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 постанови КМУ №704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" від 15 грудня 2020 року №1082-ІХ із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

У подальшому такий висновок був підтриманий Верховним Судом у постанові від 31 серпня 2022 року у справі №120/8603/21-а.

У свою чергу, суд апеляційної інстанції вирішив спір відповідно до практики Верховного Суду, викладеній у постанові від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21, про що зазначено в оскаржуваному судовому рішенні.

Таким чином, Суд зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними обґрунтованими та такими, що прийняті у відповідності до усталеної практики Верховного Суду у подібних правовідносинах. Крім того, станом на день винесення цієї ухвали, Верховний Суд від згаданих висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах із застосуванням виняткового механізму, закріпленого частиною першою статті 346 КАС України, не відступав і колегія суддів також не вважає за потрібне відступати від зазначеного висновку.

Отже, з огляду на недостатнє обґрунтування скаржником у касаційній скарзі посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а також враховуючи те, що наведена скаржником постанова та оскаржувані судові рішення, прийняті з урахуванням різних фактичних обставин справи, та враховуючи, що оскаржувані судові рішення не суперечать правовій позиції про відсутність підстав для застосування нормативно-правових актів щодо обчислення виплат у процентному співвідношенні до мінімальної заробітної плати, колегія суддів вважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Також, аналізом змісту касаційної скарги Судом з`ясовано, що скаржник не наводить виключних підстав касаційного оскарження відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України для справ незначної складності та які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Вказане виключає можливість прийняття скарги до провадження для здійснення касаційного перегляду судових рішень у справі №340/10727/23.

На підставі вищенаведеного та з урахуванням того, що оскаржувані судові рішення прийняті у справі незначної складності, а виключних підстав для касаційного оскарження судових рішень у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, передбачених частинами четвертою і п`ятою статті 328 КАС України скаржником у касаційній скарзі належним чином не обґрунтовано, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Аналогічна позиція щодо віднесення вказаної категорії справ до справ незначної складності висловлена Верховним Судом, зокрема, в ухвалах від 02 червня 2023 року у справі №400/5501/22, від 29 червня 2023 року у справі №400/5680/22 та від 10 серпня 2023 року у справі №400/1262/23.

Керуючись статтями 248, 328, 334, 335, 355, 359 КАС України, Суд, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2024 року у справі №340/10727/23 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання вчинити певні дії.

2. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді О.П. Стародуб

В.М. Шарапа