Справа № 751/2682/24
Суддя: Іванов А. П.
Дата ухвалення: 2024-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 751/2682/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Іванова А.П.,

за участі секретаря судових засідань Боти О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни,

встановив:

21.03.2024 ОСОБА_1 звернувся до Новозаводського районного суду міста Чернігова з позовною заявою до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни.

В обґрунтування позову посилається на те, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні погляди в російській федерації, є шукачем захисту в Україні відповідно до ратифікованих Україною міжнародних конвенцій. Позивач займає активну проукраїнську позицію та рішуче засуджує збройну агресію рф проти України. Після початку широкомасштабної агресії рф проти України за колишніми адресами проживання в рф позивачеві декілька разів надходили повістки про явку до військкомату.

Крім того, на початку травня 2023 року позивач направив електронною поштою лист до Легіону «Свобода Росії» у складі ЗСУ щодо його намірів долучитися до лав української армії. Зазначене може бути кваліфіковано в рф як підготовка до державної зради (перехід на бік ворога) за ст. 275 Кримінального кодексу рф. У разі повернення до рф позивача можуть ув`язнити за ухилення від мобілізації, а також можуть примусово мобілізувати та направити для участі в бойових діях проти України.

Зазначені обставини свідчать про те, що позивачу загрожує небезпека в разі повернення до країни походження, що додатково підтверджується й інформацією про країну походження, що міститься в авторитетних джерелах та є публічно доступною.

22.02.2024 начальником відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу НОМЕР_2 прикордонного загону підполковником ОСОБА_2 було ухвалено рішення про примусове повернення позивача до країни походження.

04.03.2024 позивач звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області з метою подати заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак його заяву не прийняли та не зареєстрували, його не документували довідкою про звернення за захистом в Україні та не надали письмову відповідь-відмову у прийомі заяви. Позивач отримав виключно усну відмову.

Оскільки Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області в порушення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовляло у реєстрації та прийнятті заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 08.03.2024 позивач подав письмове звернення на ім`я начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області з проханням зафіксувати факт звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та розглянути заяву позивача, задокументувати позивача довідкою про звернення за захистом в Україні.

Таким чином. позивач здійснив всі необхідні дії для розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене звернення наразі перебуває на розгляді в Управлінні Державної міграційної служби України в Чернігівській області.

Позивач вважає оскаржуване рішення протиправним, таким, що підлягає скасуванню, а тому звертається до суду з цим позовом.

Як на підстави для визнання оскаржуваного рішення протиправним та його скасування позивач вказує наступне:

у позивача в Україні на законних підставах проживає мати, вітчим, сестра та брат, а тому, зобов`язавши позивача покинути Україну, відповідач розлучає сім`ю, що прямо суперечить вимогам законодавства і основним засадам гуманізму. Отже, неможливо допустити роз`єднання сім`ї Позивача, за наявності у його сім`ї права перебувати на території України законно;

в оскаржуваному рішенні не йдеться зовсім про конвенційні ознаки позивача як біженця. Мотивуючи позов положеннями Закону України «Про правовий статус біженців та осіб без громадянства» наголошує. що примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Позивач не може особисто подати до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області заяву про вирішення питання про визнання позивача біженцем, так як Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області не приймає заяви про визнання осіб біженцем, не дивлячись на те, що Україна взяла на себе позитивні зобов`язання по виконанню Конвенції про статус біженців і не відмовлялась від них. Вимог, передбачених ч. 12 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» посадовими особами Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області вчинено не було, працівники Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області відмовлялися реєструвати, приймати або письмово відмовляти в прийнятті від позивача заяви виключно в усній формі. За відсутності можливості подати позивачем документи на статус біженця через те, що Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області не приймає такі документи з невідомих причин, неможливо стверджувати про незаконність перебування позивача на території України. Крім того, щодо позивача взагалі не вивчено наявність обставин, передбачених п. 1.9 Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», що затверджена спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Державної прикордонної служби України та Служби безпеки України № 353/271/150 від 23 квітня 2012 року та статті 31 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового захисту» щодо обставин, які забороняють примусове повернення:

під час розгляду даного позову мають бути враховані наступні положення законодавства, зокрема невідповідність рішення відповідача вимогам чинного законодавства України: ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. 3 Міжнародної конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання; ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». З вказаних положень законодавства слідує, що перед прийняттям рішення, яке радикально впливає на долю людини, орган влади, наділений відповідними повноваженнями, зобов`язаний ознайомитися з ситуацією в країні, куди за його рішенням буде примусово повернуто особу, щодо якої таке рішення стосується. З оскаржуваного рішення вбачається, що відповідач не знайомився з ситуацією в країні походження позивача.

Як зауважує позивач, оскаржуване рішення про примусове повернення прийняте з порушенням вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який регулює питання примусового повернення, і на виконання якого нібито прийнято оскаржуване рішення. Оскаржуване рішення про примусове повернення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення передчасного і неправомірного рішення, яке порушує права позивача.

На підставі викладеного, позивач просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 22.02.2024 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 , що було ухвалено 22.02.2024 начальником відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу НОМЕР_1 прикордонного загону підполковником ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Новозаводського районного суду Чернігівської області від 03.04.2024 відкрито провадження у справі №751/2682/24 за вказаним позовом та призначено справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

24.04.2024 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Ухвалою Новозаводського районного суду Чернігівської області від 07.06.2024 адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни направлено за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.07.2024 прийнято до розгляду вказаний позов, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Позивач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судової повістки смс-повідомленням, про причини неявки суд не повідомлено, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомлено, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 8 ст. 262 КАС України розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Суддя зазначає, що ст. ст. 44, 45 КАС України передбачено, що учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки. Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Учасники справи мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Крім того, учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи, яка розглядається, на веб-адресі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: https://ug.zk.court.gov.ua/sud0712/gromadyanam/csz/.

Сторони мають цікавитися станом відомих їм судових проваджень.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

При цьому прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12.07.2007).

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації, що підтверджується копією паспорта НОМЕР_3 від 15.01.2021, а також копією паспорта громадянина російської федерації для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 , виданим 27.05.2016, строк дії якого закінчився 27.05.2021.

Відповідно до протоколу про адміністративне затримання від 19.02.2024, складеного інспектором прикордонної служби 3 категорії - майстер групи інженерного облаштування державного кордону відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) майстром сержантом ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянство: російської федерації, місце проживання: АДРЕСА_1 , о 23 год. 13 хв. 19 лютого 2024 року був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Секрет» на відстані 15 метрів до інженерних споруд та загороджень, 600 метрів до лінії державного кордону на напрямку 270-272 прикордонного знаку на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », вчинив спробу незаконного перетинання державного кордону України в Словацьку Республіку в пішому порядку поза пунктом пропуску. Своїми діями порушив вимоги ст. ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України».

22.02.2024 начальником відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу НОМЕР_1 прикордонного загону ОСОБА_4 , за результатам розгляду матеріалів щодо громадянина російської федерації ОСОБА_1 , прийнято рішення про примусове повернення останнього до країни походження або третьої країни та зобов`язано покинути територію України у термін до 22.03.2024.

Із змісту вказаного рішення слідує, що о 23 год. 13 хв. 19 лютого 2024 року ОСОБА_1 був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Секрет» в прикордонній смузі під час спроби незаконного перетинання державного кордону України в Словацьку Республіку, поза пунктами пропуску через державний кордон України, на відстані 600 метрів до державного кордону України в районі 270-272 прикордонних знаків на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Проживає на території України без документів на право проживання (перебування) та за документом, термін дії якого закінчився 27.05.2021 (паспорт громадянина російської федерації для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 ). Своїми діями громадянин російської федерації ОСОБА_1 грубо та свідомо порушив законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Ураховуючи викладене, з метою забезпечення виконання положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено примусово повернути його до країни походження або третьої країни та зобов`язати покинути територію України у термін до 22.03.2024.

З цим рішенням позивач ознайомлений 22.02.2024, про що свідчить його підпис у рішенні.

Постановою начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » капітаном ОСОБА_6 про накладення адміністративного стягнення серії ЗхРУ №017712 від 22.02.2024 позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн. за те, що о 23 год. 00 хв. 19.02.2024, був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Секрет» на відстані 15 метрів до інженерних споруд та загороджень, 600 метрів до лінії державного кордону на напрямку 270-272 прикордонного знаку на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби «Оноківці» за порушення правил проживання іноземців на території України. а саме проживав на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні за документом, термін дії якого закінчився. Своїми діями порушив вимоги, передбачені п. 22 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно з квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки АТ «Приватбанк» #0.5.1 від 05.03.2024 позивачем сплачено штраф на підставі зазначеної постанови.

11.03.2024 позивачем засобами поштового зв`язку направлено начальнику ГУ ДМС в Чернігівській області заяву, в якій він просив зафіксувати факт його звернення із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та розглянути його заяву, задокументувати його довідкою про звернення за захистом в Україні та повідомити, коли він зможе особисто прийти до ГУ ДМС у Чернігівській області для подальшого розгляду його заяви.

Матеріалами справи також встановлено, що 10.04.2024 начальником Управляння ДМС в Чернігівській області видано рішення №9-Д про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину російської федерації, згідно з яким йому скасовано дозвіл на імміграцію №132/18 від 10.04.2018, виданий на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у частині надання дозволу як малолітній дитині, на підставі пункту 5-5 частини першої ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Постановою начальника відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 від 22.02.2024 заборонено громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їзд в Україну строком на три роки.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Позивач звернувся до суду з даним позовом не погоджуючись із оскаржуваним рішенням про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 22.02.2024.

Судом встановлено, що порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства позивачем стало підставою для прийняття оскаржуваного в даній справі рішення.

Статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI), а також міжнародними нормами.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частиною 1, 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно з п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150 (далі - Порядок №150), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи вразі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк невизначено міжнародними договорами України; 3) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк невизначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС; 3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Частинами 1, 2 ст. 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону №3773-VI нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Як встановлено із матеріалів справи, позивач проживає на території України без документів на право проживання (перебування) та за документом, термін дії якого закінчився 27.05.2021 (паспорт громадянина російської федерації для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 ), та 10.04.2024 йому скасовано дозвіл на імміграцію №132/18 від 10.04.2018.

Начальником відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » капітаном ОСОБА_6 щодо позивача винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЗхРУ №017712 від 22.02.2024 за порушення п. 22 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 203 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, який позивачем сплачено 05.03.2024.

Не зважаючи на вищенаведені норми закону та те, що порядок оформлення іноземцям та особам без громадянства документів на тимчасове або постійне проживання несе імперативний характер, доводи позивача, викладені ним у позовні заяві, жодним чином не звільняють його від відповідальності та не спростовують обставин, викладених в оскаржуваній постанові.

Наведене вказує на пасивну поведінку позивача щодо належного дотримання законодавства України в частині оформлення дозвільних документів на тимчасове або постійне проживання, зокрема позивач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, правила перебування в Україні.

Позивач, звертаючись до суду із позовом, просить визнати протиправним та скасувати рішення НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 22.02.2024 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 , посилаючись на те, що таке винесене без врахування того, що у нього в Україні на законних підставах проживає мати, вітчим, сестра та брат, в оскаржуваному рішенні не йдеться зовсім про конвенційні ознаки позивача як біженця та рішення не відповідає вимогам чинного законодавства України.

При цьому такі твердження сторони позивача визнаються судом неспроможними.

Як встановлено судом, в оскаржувані рішенні установлено, що о 23 год. 13 хв. 19 лютого 2024 року ОСОБА_1 був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Секрет» в прикордонній смузі під час спроби незаконного перетинання державного кордону України в Словацьку Республіку, поза пунктами пропуску через державний кордон України, на відстані 600 метрів до державного кордону України в районі 270-272 прикордонних знаків на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Проживає на території України без документів на право проживання (перебування) та за документом, термін дії якого закінчився 27.05.2021 (паспорт громадянина російської федерації для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 ). Своїми діями громадянин російської федерації ОСОБА_1 грубо та свідомо порушив законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Ураховуючи викладене, з метою забезпечення виконання положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено примусово повернути його до країни походження або третьої країни та зобов`язати покинути територію України у термін до 22.03.2024. Також, у такому вказано, що позивачу повідомлено, що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства прийнято рішення про його примусове повернення, і що зобов`язується не пізніше 22.03.2024 залишити територію України. Вказане підтверджується особистим підписом позивача, також у рішенні наявний підпис перекладача, що свідчить про те, що при винесенні оскаржуваного рішення було забезпечено участь перекладача.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закон №3773-VI один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Згідно з ч. 4 ст. 26 Закон №3773-VI рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

За вимогами ч. 5 ст. 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Згідно з п. 1.5 Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну зокрема на підставі рішення територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, про примусове повернення або примусово видворенні на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

На підставі викладеного, суд приходить до переконання що позивач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме порушив покладений на нього чинним законодавством України обов`язок дотримуватись вимог національного законодавства України.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд вважає, що відповідач вказані вимоги щодо обов`язку довести правомірність свого рішення виконав.

Даючи оцінку спірному рішенню відповідача на відповідність критеріям, визначеним у ч. 2 ст. 2 КАС України, суд дійшов висновку, що відповідач в межах спірних правовідносин діяв на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, з урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення дій та неупереджено.

Суд у даній справі також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на викладене, з врахуванням з`ясованих фактичних обставин у справі та досліджених доказів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 3, 5, 9, 72, 75-77, 90, 139, 286, 288, 293 КАС України, суд

ухвалив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов