Справа № 140/3317/23
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2024-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

05 серпня 2024 року

м. Київ

справа №140/3317/23

адміністративне провадження № К/990/25914/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Кашпур О.В.,

суддів - Прокопенка О.Б., Уханенка С.А.,

перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року у справі №140/3317/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі - ГУ НП у Волинській області), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо не зарахування в наказі від 05 березня 2021 року №66 о/с до вислуги років у календарному обчисленні вислугу років нараховану на пільгових умовах в обчисленні один місяць за півтора місяця час проходження служби в оперативних підрозділах органів внутрішніх справ та Національній поліції України за період з 21 червня 1999 року до 27 листопада 2011 року, та один місяць за три місяця час участі в антитерористичній операції з 01 вересня 2016 року до 30 вересня 2016 року та 04 жовтня 2016 року до 03 листопада 2016 року;

- зобов`язати внести зміни до наказу від 05 березня 2021 року №66 о/с, зарахувавши до вислуги років в календарному обчисленні вислугу років нараховану на пільгових умовах в обчисленні за час проходження служби в оперативних підрозділах органів внутрішніх справ та Національній поліції один місяць служби за півтора місяця за період з 21 червня 1999 року до 27 листопада 2011 року, та один місяць за три місяця час участі в антитерористичній операції з 01 вересня 2016 року до 30 вересня 2016 року та 04 жовтня 2016 року до 03 листопада 2016 року;

- визнати протиправною бездіяльність ГУ НП у Волинській області щодо ненарахування одноразової грошової допомоги в розмірі 50% від грошового забезпечення в сумі: 11385,4 грн за 30 років календарної вислуги з врахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі: 169650 грн (50% від грошового забезпечення в сумі: 11310 грн за 30 років календарної вислуги) з врахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати внести зміни до наказу від 05 березня 2021 року №66 о/с в частині звільнення, виклавши абзац 3 у наступній редакції «Для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні - 30 років 10 місяців 14 днів»;

- стягнути відшкодування моральної шкоди в розмірі: 50000,00 грн;

- встановити строк щодо надання суду звіту на виконання судового рішення.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП у Волинській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до вислуги років на пільгових умовах (один місяць служби за три місяці) період участі в проведенні антитерористичної операції з 01 вересня 2016 року до 30 вересня 2016 року та з 04 жовтня 2016 року до 03 листопада 2016 року.

Зобов`язано ГУ НП у Волинській області внести зміни до наказу від 05 березня 2021 року №66 о/с «По особовому складу», зарахувавши ОСОБА_1 до вислуги років на пільгових умовах (один місяць служби за три місяці) період участі в проведенні антитерористичної операції з 01 вересня 2016 року до 30 вересня 2016 року та з 04 жовтня 2016 року до 03 листопада 2016 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 лютого 2024 року скасовано постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року, а справу №140/3317/23 направлено на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року скасовано рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року та позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП у Волинській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до вислуги років на пільгових умовах (один місяць служби за три місяці) період участі в проведенні антитерористичної операції: 01 вересня 2016 року - 30 вересня 2016 року та 04 жовтня 2016 року - 03 листопада 2016 року.

Зобов`язано ГУ НП у Волинській області внести зміни до наказу від 05 березня 2021 року №66 о/с «По особовому складу», зарахувавши ОСОБА_1 до вислуги років на пільгових умовах (один місяць служби за три місяці) період участі в проведенні антитерористичної операції: 01 вересня 2016 року - 30 вересня 2016 року та 04 жовтня 2016 року - 03 листопада 2016 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

04 липня 2024 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року у справі №140/3317/23.

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року у справі №140/3317/23 залишено без руху на надано скаржнику 10-денний строк для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема, скаржнику необхідно було уточнити вимоги до суду касаційної інстанції, виходячи з його повноважень, встановлених статтею 349 КАС України, та зазначити які саме рішення судів попередніх інстанцій ним оскаржуються та у якій справі, та які саме рішення він просить скасувати.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали, 19 липня 2024 року скаржник надіслав заяву про уточнення вимог касаційної скарги в якій вказав, що ним в резолютивній частині касаційної скарги допущено описку при зазначені дати прийняття судового рішення, яке оскаржується в касаційній скарзі.

Отже, скаржник просить частково скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року у справі №140/3317/23.

Таким чином, скаржником усунуто недоліки касаційної скарги, які зазначені в ухвалі від 15 липня 2024 року.

Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою, Суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Водночас, пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

За змістом пункту 1 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Посада публічної служби, яку обіймав позивач, та у зв`язку з перебуванням на якій виник цей спір (заступник начальника Іваничівського відділення Горохівського відділу поліції ГУ НП у Волинській області), не відноситься до категорії службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище відповідно до примітки статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції».

Отже, враховуючи, що ця справа відноситься до категорії справ незначної складності, для можливості відкриття касаційного провадження процесуальним законом передбачено необхідність обґрунтувати наявність підстав для розгляду цієї касаційної скарги, визначених підпунктами «а-г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

В обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник зазначає про наявність виключних обставин, наведених у підпунктах «а», «б», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Зокрема, скаржник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанції суперечать висновках Великої Палати Верховного Суду.

Також в обґрунтування підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, скаржник вказує, що він в позовній заяві та клопотаннях до суду першої та апеляційної інстанцій просив встановити розмір нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 за березень 2021 року з врахуванням виплаченого добровільно відповідачем так і виплаченого на основі судових рішень у справі №140/6609/21, з врахуванням нарахованого і компенсованого податку на доходи фізичних осіб у розмірі 18%, але суди першої та апеляційної інстанцій всупереч частині четвертій статті 9 КАС України та правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 29 листопада 2019 року у справі №818/154/16 розглянуті не були. Окрім цього, скаржник зазначає, що в оскаржуваних судових рішеннях не зазначено, чому суди врахували одні докази, але не взяли до уваги інших доказів.

Верховний Суд зазначає, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права, які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Водночас колегія суддів зауважує, що потреба у формуванні єдиної правозастосовчої практики виникає, передусім, у тих випадках, коли практики з певного питання немає взагалі і її потрібно сформувати, або відсутня єдність у вже сформованій практиці з певного питання і такі обставини необхідності формування висновку щодо застосування норми права належно обґрунтовані у касаційній скарзі з викладенням підходу до застосування такої норми права, яка не застосовувалася раніше Верховним Судом у подібних правовідносинах.

Проте наведені скаржником доводи зводяться виключно до незгоди з судовими рішеннями, переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що є неналежним обґрунтуванням підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України з огляду на вищевикладене.

У поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи. Доводи скаржника щодо фундаментального значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики зводяться виключно до припущень скаржника та не містять належного обґрунтування.

Також скаржник вказує, що право на отримання повного розміру одноразової грошової допомоги при звільненні надається лише 1 раз та він позбавлений можливості у відповідності до частини п`ятої статті 122 КАС України встановити дану обставину в іншій справі і повторно звернутися до суду з інших підстав.

Суд відхиляє такі доводи скаржника з огляду на те, що в обґрунтування вказаного твердження він сам заперечив можливість спростування обставин, встановлених оскаржуваними рішеннями при розгляді інших справ, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, з посиланням на підпункт «б» частини п`ятої статті 328 КАС України.

Окрім цього, скаржник зазначає, що ця становить значний суспільний інтерес всього особового складу Національної поліції України та військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки всі рано чи пізно будуть звільнені зі служби і захист своїх прав при протиправному звільненні зі служби та позбавлення частини грошового забезпечення з підстав відмови виконувати протиправні накази керівництва стосуються кожної принципової людини.

Вжите національним законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення і зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

Суд зазначає, що касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.

Також скаржник вказує, що ця справа має виняткове значення для нього, оскільки він є поліцейський, який 24 роки 6 місяців віддав службі в ОВС та з липня 2020 року і до часу звільнення в березні 2021 року його безпідставно притягали до дисциплінарної відповідальності, звільняли з посади, безпідставно позбавляли частини грошового забезпечення, що встановлено наступними рішеннями суду №140/11823/20; №140/145/21; №140/6609/21.

Стосовно «виняткового значення» справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Проте, посилання скаржника про те, що справа становить виняткове значення для нього не підтверджене належними доказами та не обґрунтоване обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів, доводи скаржника в цій частині зводяться виключно до незгоди з рішеннями судів попередніх інстанцій та переоцінки доказів у справі.

У касаційній скарзі не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості, а також не виділено вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору.

Зміст касаційної скарги зводиться до викладення фактичних обставин справи та цитування норм права з посиланням на невірну оцінку судами попередніх інстанцій доказів у справі, однак, у силу частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Отже, Суд дійшов висновку, що у касаційній скарзі скаржником не наведено, а судом касаційної інстанції не встановлено обґрунтованих підстав можливості допуску касаційної скарги до перегляду судових рішень, прийнятих за наслідками розгляду справи, яка відноситься до категорій справ незначної складності.

Щодо посилання скаржника на підстави касаційного оскарження, визначені у частині четвертій статті 328 КАС України, Суд зазначає, що передумовою для перевірки наявності підстав касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, встановлених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у справі незначної складності, є наявність обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

З огляду на зазначене та враховуючи, що скаржник, оскаржуючи судові рішення у цій справі, не обґрунтував наявності випадків для відкриття касаційного провадження, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, підстави перевірки інших доводів касаційної скарги відсутні.

Своєю чергою колегія суддів зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів», а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції.

На підставі викладеного суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Отже, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення прийняті у справі, яка відноситься до категорії справ незначної складності, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткових обставин справи, то у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Згідно пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 248, 328, 333 КАС України,

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року у справі №140/3317/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

Копію ухвали направити скаржнику за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В. Кашпур

Судді: О.Б. Прокопенко

С.А. Уханенко