Справа № 500/126/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2024-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/126/24 пров. № А/857/7118/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року у справі №500/126/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про стягнення компенсації за невикористанні дні відпустки, -

суддя в 1-й інстанції Мірінович У.А.,

час ухвалення рішення 13.03.2024,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення 13.03.2024,

В С Т А Н О В И В :

До Тернопільського окружного адміністративного суду, через представника позивача - адвоката Дядика Я.Б., надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (далі - апелянт, відповідач, ГУ НП в тернопільській області), у якій позивач просить суд стягнути з ГУ НП в Тернопільській області в користь позивача компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, додаткової оплачуваної відпустки за вислугою років та додаткової відпустки передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в розмірі 136063,99грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач в період з 07.11.2015 по 04.10.2023 працював в ГУ НП в Тернопільській області на посаді начальника сектору кадрового забезпечення Чортківського районного відділу поліції ГУ НП в Тернопільській області.

При цьому вказує, що згідно довідки відповідача від 16.11.2023, на момент звільнення позивачем не було використано більше ста днів різних відпусток, а саме: у 2020 році - 14 днів додаткової відпустки із збереженням заробітної плати передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; у 2021 році - 15 днів основної відпустки, 15 днів додаткової оплачуваної відпустки за вислугою років та 14 днів додаткової відпустки із збереженням заробітної плати передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; у 2022 році - 30 днів основної відпустки, 15 днів додаткової оплачуваної відпустки за вислугою років та 14 днів додаткової відпустки із збереженням заробітної плати передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; у 2023 році - 10 днів додаткової відпустки із збереженням заробітної плати передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Однак, в день звільнення відповідачем було виплачено лише грошову компенсацію за невикористану відпустку у 2023 році у кількості 34 доби відповідно до ч. 9 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію», при цьому, компенсації за інші види набути та невикористаних позивачем відпусток, а саме: щорічної чергової основної оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за вислугу років за 2021 та 2022 роки, а також додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки, - роботодавцем виплачено не було.

Таким чином, позивач констатує невиплату відповідачем йому грошової компенсації за 127 днів невикористаних відпусток, та самостійно розрахувавши суму такої компенсації - звернувся із даним позовом в якому просить стягнути із відповідача 136063,99грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.03.2024 у справі №500/124/24 позов задоволено, визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Тернопільській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток (основних та додаткових) та додаткової відпустки, як учаснику бойових дій; зобов`язано ГУ НП в Тернопільській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної чергової основної оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за вислугу років за 2021 та 2022 роки, а також додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення на день звільнення.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що відповідно до наказу начальника ГУ НП в Тернопільській області від 03.10.2023 №333 о/с позивача було звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 частини першої статті 77 (через хворобу) Закону України «Про Національну поліцію» з 04.10.2023. Вказує, що зазначеним наказом визначено виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану щорічну чергову відпустку за 2023 рік у кількості 34 доби що відповідає ч. 9 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію».

Щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткових оплачуваних відпусток за період 2020-2023 років зазначив, що виплата грошової компенсації за невикористані дні за іншими видами додаткових відпусток ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» не передбачена.

Додаткова відпустка учасникам бойових дій визначена статтею 16-2 розділу III «Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням. Творча відпустка. Відпустка для підготовки та участі в змаганнях. Додаткова відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності» Закону України «Про відпустки», тому вона на переконання відповідача, не належить до категорії щорічних відпусток, а отже на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток.

Така відпустка, на відміну від щорічної, надається незалежно від відпрацьованого в році часу, один раз протягом календарного року на підставі заяви працівника та посвідчення учасника бойових дій або інваліда війни. Невикористана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься. Право на неї працівник може реалізувати протягом календарного року, конкретний період та черговість її надання визначається за погодженням між працівником і роботодавцем.

Апелянт вказав, що вказана додаткова відпустка надається у відповідному календарному році й не переноситься на наступний рік, не підлягає поділу, не продовжується на святкові та неробочі дні. Отже, на таку відпустку не поширюються норми ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки». Відповідно компенсація при звільненні за невикористану додаткову відпустку працівникові як учасникові АТО не виплачується.

Позивач ОСОБА_1 відпустку як учасник бойових дій, яка передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2020,2021, 2022 та 2023 роки не використовував, оскільки не звертався із рапортом до керівництва про її надання.

Зауважив, що відповідно до п. 8 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам №260 виплата грошової компенсації передбачена виключно за невикористану у році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції.

Апелянт просив скасувати рішення Тернопільського оружного адміністративного суду від 13.03.2024.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні зі служби в поліції позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним частину щорічних відпусток (основних та додаткових) за 2021 та 2022 роки у загальній кількості 75 діб.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач був звільнений зі служби в поліції з 04.10.2023 наказом Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області №333о/с.

Відповідачем не було нараховано позивачу та виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2020, 2021, 2022, 2023 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з лав Національної поліції.

Під час розгляду справи було встановлено, що позивач має право на пільги, визначені законодавством України для учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_1 від 01.07.2020.

При цьому, суду не надано жодного доказу в підтвердження того, що позивачем було використано календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2020, 2021, 2022, 2023 роки.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що при звільненні позивача зі служби в поліції він мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним дні додаткової відпустку, як учаснику бойових дій, за 2020, 2021, 2022, 2023, проте відповідачем протиправно не виплачено таку компенсацію позивачу, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.

Відтак, судом встановлено, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачу при його звільненні зі служби грошову компенсацію за невикористанні ним дні відпусток, а саме: щорічної чергової основної оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за вислугу років за 2021 та 2022 роки, а також додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки.

Так, з матеріалів справи слідує, що позивач самостійно здійснив розрахунок суми компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, додаткової оплачуваної відпустки за вислугою років та додаткової відпустки передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в розмірі 136063,99 грн. Однак, спірним на даному етапі правовідносин є право позивача на компенсацію невикористаних ним видів відпусток за час перебування на службі.

Суд не вправі перебирати на себе функцію обрахунку та визначення конкретного розміру зазначеної компенсації, позаяк такий обов`язок лежить на відповідачу, як роботодавцю позивача, з огляду на що, стягнення розрахованих самостійно позивачем недоплачених в означений період сум вказаної компенсації - не є, належним способом захисту порушених прав позивача, оскільки сума недоплаченої компенсації позивачу, право на яку встановлено судом в межах даної судової справи, - відповідачем фактично не нарахована.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом відновлення порушених прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати на виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, додаткової оплачуваної відпустки за вислугою років та додаткової відпустки передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Розглядаючи спір апеляційний суд виходить із наступного.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач - ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим ГУ НП в Тернопільській області 01.07.2020 (а.с.10).

Наказом ГУ НП в Тернопільській області від 03.10.2023 №333 о/с позивача звільнено зі служби в поліції з посади начальника сектору кадрового забезпечення Чортківського районного відділу поліції ГУ НП в Тернопільській області, з 04.10.2023, за пунктом 2 ч. 1 ст. 77 (через хворобу) Закону України «Про Національну поліцію», з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 25 років 09 місяців 28 днів, у пільговому обчисленні: 27 років 04 місяці 09 днів, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати складає 25 років, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 34 доби, встановивши відсоток премії з 01.10. по 04.10.2023 в розмірі 178,981% (а.с.6).

Згідно з довідкою відповідача №2737/2/05/2023 від 16.11.2023 (а.с.7) за період проходження служби в ГУ НП в Тернопільській області з 07.11.2015 по 04.10.2023 позивачем не використано такі види відпусток:

- за 2021 рік - 30 діб (15 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за вислугою років);

- за 2022 рік - 45 діб (30 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за вислугою років);

- відпустка, як учасник бойових дій, яка передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки, - не використана.

Довідкою відповідача, направленою супровідним листом від 22.12.2023 №1276/05/3-2023 підтверджено, що грошова компенсація за невикористані щорічну чергову, додаткову відпустку та додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за період з 01.10.2022 по 30.09.2023 позивачу не нараховувалась та сплачувалась (а.с.9).

У зв`язку з тим, що відповідач при звільненні зі служби з органів поліції позивача не компенсував йому невикористані дні щорічних та додаткових відпусток, звернувся до суду із цим позовом.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає таке.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Закон України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996 (далі - Закон №504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі ст. 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка ; 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; 5) відпустки без збереження заробітної плати. Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Відповідно до ст. 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1 ст. 24 Закону №504/96-ВР). Такі ж положення містяться в ч. 1 ст. 83 КЗпП України.

Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993 (далі - Закон №3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Закон України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015 (далі - Закон №580-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до ст. 92 Закону №580-VIII, поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Згідно з ч.ч. 1 - 4 ст. 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються.

Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.

Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до ч.ч. 9 -11 ст. 93 Закону №580-VIII поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.

При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України, у тому числі здобувачам вищої освіти, яким присвоєно спеціальне звання поліції (далі - здобувачі), закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі - ЗВО), визначає Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України №260 від 06.04.2016, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за №669/28799 (далі - Порядок №260, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з п. 3 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до абзаців 1, 7, 8 п. 8 розділу ІІІ Порядку №260 передбачено, що поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.

За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Аналіз вищезазначених положень законодавства дозволяє дійти висновку, що у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки, що не були використані в попередніх роках та має право на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

З огляду на відсутність правового врегулювання нормами Закону №580-VIII та Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки особам, які звільняються з поліції за минулі роки, то при вирішенні даного спору необхідно застосовувати відповідні норми КЗпП України і Закону України №504/96-ВР, які регулюють спірні правовідносини.

Аналізуючи зазначені норми законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права.

Письмовими доказами, долученими до матеріалів справи підтверджується, що наказом №333 о/с від 03.10.2023 майора поліції ОСОБА_1 (0089942), начальника сектору кадрового забезпечення Чортківського районного відділу поліції ГУ НП в Тернопільській області, звільнено зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 04.10.2023 та, серед іншого, зобов`язано виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну чергову відпустку за 2023 рік у кількості 34 доюи.

Зі змісту довідки управління кадрового забезпечення ГУ НП в Тернопільській області №2737/2/05/2023 від 16.11.2023 з`ясовано, що з 07.11.2015 по 04.10.2023 позивач не використав такі види відпусток:

- за 2021 рік - 30 діб (15 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за вислугою років);

- за 2022 рік - 45 діб (30 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за вислугою років);

- відпустка, як учасник бойових дій, яка передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки, - не використана.

Також у цій довідці вказано про те, що при звільненні зі служби з Національної поліції позивач отримував грошову компенсацію за невикористану відпустку у 2023 році у кількості 34 доби відповідно до ч. 9 ст. 93 «Про Національну поліцію».

Колегія суддів зауважує, що види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, передбачені положеннями Закону №580-VIII. При цьому, законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Разом з тим, не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав у попередньому календарному році. Водночас, надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, у тому числі й за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку.

Відпустки за попередні роки, які невикористані поліцейським в році звільнення, не можуть бути залишені без розрахунку (виплати грошової компенсації), адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Отже, у випадку звільнення особи з органів Національної поліції України їй виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.01.2021 у справі №160/10875/19 відступив від правового висновку, сформованого Верховним Судом у справах №818/1276/17, №820/5122/17 та підтримав позицію, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки, за всі роки служби.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.11.2022 у справі №640/85/20.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, письмовими доказами, долученими до матеріалів справи підтверджено, а відповідачем не заперечується, що на момент звільнення з ГУ Національної поліції в Тернопільській області позивачем не використано дні щорічної основної оплачуваної відпустки, додаткової оплачуваної відпустки за вислугу років та відпустки передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус і ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні основної та додаткової відпустки.

Переглядаючи правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення в частині компенсації за невикористану додаткову відпустку особі, яка проходила службу в поліції та володіла статусом учасника бойових дій, судом враховані правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11.11.2021 року у справі №200/1175/20-а.

Так, касаційний суд зазначив, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої законом України «Про відпустки» і ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що при звільненні з позивачем не було проведено усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпусток, а тому наявні підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції.

При цьому колегія суддів поділяє позицію суду першої інстанції про те, що суд не вправі перебирати на себе функцію обрахунку та визначення конкретного розміру зазначеної компенсації, позаяк такий обов`язок лежить на відповідачу, як роботодавцю позивача, з огляду на що, стягнення розрахованих самостійно позивачем недоплачених в означений період сум вказаної компенсації - не є, належним способом захисту порушених прав позивача, оскільки сума недоплаченої компенсації позивачу, право на яку встановлено судом в межах даної судової справи, - відповідачем фактично не нарахована.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належним та ефективним способом відновлення порушених прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати на виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, додаткової оплачуваної відпустки за вислугою років та додаткової відпустки передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року у справі №500/126/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк