Справа № 500/7762/23
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2024-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/7762/23 пров. № А/857/12140/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Гудима Л.Я., Гінди О.М.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року у справі №500/7762/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії (головуючий суддя першої інстанції Дерех Н.В., місце ухвалення м. Тернопіль, дата складання повного тексту 09.04.2024),

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі скаржник, ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), у якому просив суд:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами через перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами через перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

В обґрунтування вимог адміністративного позову позивач покликався на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладено шлюб та його зареєстровано 13.06.2015, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні було складено актовий запис № 201 (Свідоцтво про шлюб Серія НОМЕР_2 ). Позивач вказав, що від цього шлюбу у них народилися двоє дітей, а отже, вважає, що є батьком неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про народження Серія НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (Свідоцтво про народження Серія НОМЕР_4 ). Крім того, позивач зазначив, що його дружина, ОСОБА_2 , має двох дітей, народжених від попереднього шлюбу - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (Свідоцтво про народження Серія НОМЕР_5 ). Просить врахувати, що ОСОБА_7 , батько - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що 29.01.2015 складено актовий запис № 178 та Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області видано свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_6 . Таким чином, на думку позивача, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в розумінні Сімейного кодексу України, є пасинками та членами сім`ї позивача, оскільки вони спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Тобто, звернув увагу суду на тому, що відповідно до СК України, позивач як батько двох неповнолітніх дітей та вітчим неповнолітнього пасинка, зобов`язаний утримувати та утримує трьох неповнолітніх дітей, які спільно проживають з позивачем. Позивач вказує, що звернувся із рапортом до командира НОМЕР_7 артилерійської батареї про клопотання перед вищим командуванням щодо звільнення з лав Збройних Сил України у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - за сімейними обставинами через перебування на утриманні позивача трьох дітей віком до 18 років. Натомість, командуванням військової частини НОМЕР_1 позивачу було незаконно, безпідставно та необґрунтовано відмовлено у такому звільненні, що і слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач, звертаючись до відповідача з вказаним рапортом, не надав належних доказів наявності правових підстав застосування до нього підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, вважає що рішення суду першої інстанції прийняте з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує зокрема тим, що доказом обов`язку утримувати неповнолітнього ОСОБА_6 є свідоцтво про смерть його батька Серія НОМЕР_6 .

Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження згідно положень статті 311 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач звернувся з рапортом до командира НОМЕР_7 артилерійської батареї щодо звільнення ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами - перебування на утриманні військовослужбовців трьох і більше дітей віком до 18 років. У даному рапорті позивач зазначив, що на його утриманні перебувають троє неповнолітніх дітей. Також позивач зазначив, що рідний батько його сина ОСОБА_6 від першого шлюбу дружини, помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , а тому його утримання повністю здійснюється особисто позивачем. До вказаного рапорту позивачем долучені наступні документи: копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 , копія свідоцтва про народження ОСОБА_4 , копія свідоцтва про народження ОСОБА_6 , копія свідоцтва про смерть, копія свідоцтва про шлюб, довідка про фактичне проживання від 29.09.2023 №282.

Після цього, вказаний рапорт скерований командиром НОМЕР_7 артилерійської батареї на адресу командира Військової частини НОМЕР_1 . Згідно резолюції, вчиненої командиром 4 артилерійського дивізіону на рапорті, відсутнє документальне підтвердження наявності трьох і більше дітей віком до 18 років. Відсутнє документальне підтвердження (встановлення факту) про перебування на утриманні солдата ОСОБА_1 трьох і більше дітей віком до 18 років.

Позивач не погоджується із позицією відповідача, оскільки вважає, що доказом обов`язку утримувати неповнолітнього ОСОБА_6 є свідоцтво про смерть його батька Серія НОМЕР_6 , а відтак звернувся з даним позовом до суду.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору, оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, серед яких відповідно до статті 65 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому продовжувався відповідними Указами Президента України та дає станом на сьогоднішній день.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 № 2232-XII.

Закон України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Стаття 26 Закону № 2232-ХІІ визначає правові підстави звільнення з військової служби за різних обставин.

Відповідно до абзацу 13 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2262-ХІІ, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, під час дії воєнного у зв`язку із перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Таким чином, для того щоб військовослужбовцю скористатись правом на звільнення, яке передбачене цитованою нормою Закону №2262-ХІІ, останньому необхідно у встановленому порядку довести факт перебування в нього утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Крім цього відповідно до частини першої ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (частина перша ст. 180 СК України).

Згідно з частиною першою ст. 260 СК України якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (частина перша ст. 268 СК України).

У спірному випадку позивач звернувся з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» п.2 «Про військовий обов`язок і військову службу» утриманні військовослужбовця трьох і більше неповнолітніх дітей.

Позивач зазначив, що рідний батько ОСОБА_6 (син дружини ОСОБА_1 від першого шлюбу) помер 08.01.2015, а тому його утримання здійснюється особисто позивачем.

Разом з тим, як вбачається із долучених до рапорту та до позовної заяви матеріалів, а саме із свідоцтва про народження ОСОБА_6 (Серія НОМЕР_8 ) та свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_9 ), у вказаної неповнолітньої особи є мати ОСОБА_8 .

Також, аналізуючи документи, що долучені до позовної заяви та подавались позивачем разом із рапортом (довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб вих. №354 від 30.07.2021, акту про фактичне проживання особи вих. №353 від 29.07.2021, довідки ПП «ТернопільКомСервіс» від 29.09.2023 за №282), у неповнолітнього ОСОБА_6 є повнолітній родич - брат ОСОБА_5 , що, на думку суду не зобов`язує позивача утримувати свого пасинка.

При цьому, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції вірно зазначив, що довідка ПП «ТернопільКомСервіс» від 29.09.2023 за №282 не є тим документом, що може підтверджувати факт утримання позивачем неповнолітнього ОСОБА_6 , оскільки, на переконання суду, свідчить виключно про проживання без реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 .

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у Постанові від 14.12.2023 у справі №160/11228/23, зазначив, що ОСОБА_1, перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_2 , має право на участь у вихованні цих дітей (за умови проживання однією сім`єю). При цьому обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останніх немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Частиною 5 ст.242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів наголошує, що встановлення факту перебування особи на утриманні має юридичне значення, який може бути вирішений у декілька способів.

Факт перебування фізичної особи на утриманні заінтересована особа може встановити у спосіб, шляхом звернення до органів та організацій за отриманням довідки про підтвердження факту перебування особи на утриманні; подання заяви до суду про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження.

Отже, за наведених обставин у сукупності, з матеріалів справи встановлено, що позивач до рапорту про звільнення з військової служби не додав доказів того, що неповнолітній ОСОБА_6 не має діда, бабу, повнолітніх братів та сестер, здатних його утримувати або наявності у матері цієї дитини поважних причин, з яких вона не може надавати йому належного утримання.

Так само, судом не здобуто доказів та позивачем суду таких не подано, як і не подано позивачем до відповідача разом із рапортом доказів, що підтверджують фактичну можливість надавати пасинку матеріальну допомогу та утримувати його.

Отже, у спірних правовідносинах позивач, звертаючись до відповідача з вказаним рапортом, не надав належних доказів наявності правових підстав застосування до нього підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відсутність належних доказів для звільнення позивача з військової служби, з указаної підстави, свідчить про правомірність оскаржуваної поведінки відповідача.

При цьому суд звертає увагу, що ЄСПЛ також неодноразово зазначав, зокрема у рішенні «Garcнa Ruiz v. Spain» [GC] (заява №30544/96, пункт 26) про те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте вказаний підхід не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (рішення у справах «Van de Hurk v. The Netherlands» (заява № 16034/90, пункт 61), «Шкіря проти України» (заява №30850/11, пункт 43). Разом з тим, у вказаному рішенні Суд звертає увагу на те, що ступінь застосування обов`язку викладати мотиви може варіюватися в залежності від характеру рішення і повинно визначатися у світлі обставин кожної справи.

Подібних висновків щодо необхідності дотримання вказаного зобов`язання виключно з огляду на обставини справи ЄСПЛ дійшов також у рішеннях «Ruiz Torija v. Spain» (заява №18390/91, пункт 29), «Higgins and others v. France» (заява №20124/92, пункт 42), «Бендерський проти України» (заява №22750/02, пункт 42) та «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, пункт 54).

Так, у пункті 54 рішення «Трофимчук проти України» (заява №4241/03) ЄСПЛ зазначив, що не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявника, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у задоволенні даного позову слід відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Підстави для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року у справі №500/7762/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді Л. Я. Гудим
О. М. Гінда