Справа № 320/22183/24
Суддя: Парненко В.С.
Дата ухвалення: 2024-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2024 року справа №320/22183/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі відповідач-1), Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі відповідач-2), в якій просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо внесення подання про позбавлення статусу біженця громадянина рф ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05.10.2023 №172-23 про позбавлення статусу біженця громадянина рф ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням ДМС від 05.10.2023 №173-23 реалізована процедура, що передбачена ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позбавлено позивача статусу біженця як особу, що становить загрозу національній безпеці України. Для прийняття рішення про позбавлення статусу біженця, необхідною умовою є обґрунтована та підтверджена належними доказами інформація про те, що особа, яка позбавляється статусу біженця, займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров?ю населення України. Позивач зазначив, що не займався і не займається діяльністю, що може становити загрозу національній безпеці України та є незрозумілим, на підставі чого відповідачі прийшли до висновку, що він може становити загрозу національній безпеці України, що свідчить про протиправність внесення подання про позбавлення ОСОБА_1 , статусу біженця.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.05.2024 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

05.07.2024 представником Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області подано відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування правової позиції зазначено, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний біженцем рішенням Державної міграційної служби України від 16.04.2021 №104-21, відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Вказану особу документовано посвідченням біженця серії НОМЕР_1 та проїзним документом біженця для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 з терміном дії до 16.04.2026. Процедуру позбавлення ОСОБА_1 статусу біженця ініційовано ГУ ДМС в Одеській області у зв?язку з надходженням листа Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС від 27.09.2023 №8.5/3733-23 щодо здійснення стосовно нього заходів, передбачених статтею 11 Закону, яким надіслано подання Державного бюро розслідувань (ДБР) від 26.09.2023 за вих. № 10-3-04-03-22804 про позбавлення ОСОБА_1 статусу біженця. Відповідач-2 діяв у межах законодавства, а тому позовна заява не підлягає задоволенню судом.

12.07.2024 від представника позивача через автоматизовану систему «Електронний суд» надійшла заява про зміну підстав позову, в якій зазначено, що оскільки подання ДБР, надано в межах своєї компетенції, проте не містить ознак управлінського акта з регулюючим впливом на права чи законні інтереси інших суб`єктів права та не може бути самостійним предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства, тож обґрунтованість зазначеної у такому листі інформації має перевірятися органом ДМС як суб`єктом управлінської діяльності, який на підставі цього листа приймає рішення, що є предметом перевірки у адміністративному судочинстві. У свою чергу, рішення ДМС як суб`єкта управлінської діяльності повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, розуміння змісту вимог щодо дотримання яких має бути однаковим для усіх суб`єктів управлінської (адміністративної) діяльності, що регулюється іншими нормативними актами. В оскарженому рішенні зазначено про те, що листом Головного управління від 26.09.2023 №5100.5.1-11341/5100.5.1.1-23 ОСОБА_1 повідомлено про початок процедури припинення стосовно нього статусу біженця, а також роз`яснено щодо можливості брати участь у розгляді відповідних матеріалів шляхом надання пояснень та матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті рішення, передбаченого статтею 11 Закону. Однак, останній до Головного управління не з`явився, про причини неявки не повідомив. При цьому, звертаємо увагу Суду, що вказаний лист датований 26.09.2023, однак відсутні докази його направлення, а 27.09.2023 (одразу на наступний день) ГУДМС в Одеській області було затверджено подання про позбавлення Позивача статусу біженця. Тобто, не було забезпечено передбачений порядок щодо можливості особою, відносно якої вирішується питання, брати участь у розгляді відповідних матеріалів шляхом надання пояснень та матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті рішення, передбаченого статтею 11 Закону.

12.07.2024 від представника позивача через автоматизовану систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив. Представником позивача щодо зазначення відповідачем про те, що наведена інформація викладена у поданні ДБР від 26.09.2023 узгоджується із запитом Офісу Генерального прокурора від 15.11.2023, яким здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000123 від 22.01.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.122. ч.2 ст.127, ч.4 ст.190, ч.2 ст.194, ч.3 ст.209, ч.1 ст.255, ч.1 ст.256, ч.1 ст.263, ч.1 ст.309, ч.2 ст.364, ст.386 КК України, за якими вбачається, що один із учасників злочинної організованої групи є ОСОБА_1 повідомлено, що запит Офісу Генерального прокурора датований 15.11.2023, а спірне рішення про позбавлення статусу біженця прийняте 05.10.2023, тому дана обставина не свідчить про вчинення відповідачем дій на перевірку інформації наведеної у поданні ДБР. Наведена інформація щодо кримінального провадження у запиті Офісу Генерального прокурора не міститься у поданні ДБР. Матеріали справи не містять жодних доказів, на підставі яких документів ДБР зроблено висновок про наявність підстав для подання про позбавлення статусу біженця. Відповідачем не надано докази, які підтверджують, що позивач на момент прийняття оскаржуваного рішення займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України. Дані обставини свідчать про те, що Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування, не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що позивач займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку в Україні.

Ухвалою суду від 28.05.2024 відповідачу-1 було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Копію ухвали від 28.05.2024 та примірник позовної заяви з додатками отримано представником відповідача-1 в приміщенні суду, що підтверджується розпискою на супровідному листі.

Суд вважає відповідача-1 належним чином повідомленим про можливість подання відзиву у зазначені строки та належним чином повідомленим про судовий розгляд справи.

Відповідачем-1, на виконання ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, не було надіслано до суду письмового відзиву на адміністративний позов та не було повідомлено про поважність причин ненадання відзиву.

Відповідно до ч. 6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 .

16.04.2021 Державною міграційною службою України прийнято рішення №104-21, яким ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано біженцем в Україні.

Згідно зазначеного Рішення ДМС України №104-21 від 16.04.2021 ОСОБА_1 перебуває за межами країни громадянської належності у зв?язку з цілком обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідування за ознакою політичних переконань.

Позивачу було видано посвідчення біженця серії НОМЕР_1 строком дії до 16 квітня 2026 року.

02.05.2024 представником позивача було направлено адвокатський запит до ДМС про надання інформації щодо чинності/дійсності посвідчення біженця серії НОМЕР_1 .

07.05.2024 у відповідь на адвокатський запит від 02.05.2024 на адресу електронної пошти представника позивача надійшов лист відповідача №8.6-4516/1-24 від 07.05.2024, яким повідомлено, що 11.10.2023 посвідчення біженця серії НОМЕР_1 визнано недійсним.

Також, представником позивача було подано адвокатський запит до ДМС та до ГУ ДМС в Одеській області від 10.05.2024 про надання актуальної інформації щодо статусу біженця ОСОБА_1 та належним чином засвідчені копії підтверджуючих документів.

15.05.2024 у відповідь на адвокатський запит від 10.05.2024 було рекомендовано звернутись до територіального органу ДМС на обліку якого перебуває особа.

У відповідь на адвокатський запит ГУ ДМС в Одеській області надано інформацію, що на підставі відомостей від ДБР, відповідно до рішення ДМС від 05.10.2023 №172-23, реалізована процедура, що передбачена ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особу позбавлено статусу біженця як таку, що становить загрозу національної безпеці України.

На підставі вказаного рішення ГУ ДМС в Одеській області сформовано повідомлення про позбавлення статусу біженця від 11.10.2023 №193.

Відповідно до повідомлення про позбавлення статусу біженця від 11.10.2023 №193, яке додано до відповіді на запит, на підставі п.3 ч.1, ч.14 ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та пп. «а» п.7.7 розд. VII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 №649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, ДМС України прийняла рішення про позбавлення статусу біженця у зв?язку з тим, що позивач займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці України, на підставі чого прийнято рішення ДМС від 05.10.2023 №172-23.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 33 Конституції України закріплено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регулюється Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» 8 липня 2011 року №3671-VI.

Відповідно до положень ст.1 Закону України № 3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 5 ст.11 Закону № 3671-VI визначено, що особа позбавляється статусу біженця або додаткового захисту, якщо вона займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.

У відповідності до положень ч. 7, 8 ст.11 Закону № 3671-VI підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту може бути клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади.

Уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п`ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

Відповідно до ч.9 ст.11 Закону № 3671-VI у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частинами 11,12 ст.11 Закону №3671-VI визначено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати додаткової інформації від уповноваженої посадової особи, яка внесла подання.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, викладеної у поданні, потреби в установленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів щодо особи, стосовно якої вирішується питання про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень ч.14 ст.11 Закону № 3671-VI на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі виявлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішень про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з письмовим висновком, приймає рішення про їх виправлення.

Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 № 649

Порядок оформлення втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту, скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначені у розділі VII Правил 649.

Так, п. 7.1. Правил №649 рішення про втрату або позбавлення статусу біженця, або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути прийнято ДМС за поданням територіального органу ДМС за місцем проживання біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до п.7.2 Правил №649 підставами для подання територіальному органу ДМС про втрату чи позбавлення статусу біженця та додаткового захисту є: а)відомості, отримані безпосередньо територіальним органом ДМС щодо наявності підстав, зазначених у частині першій або п`ятій статті 12 Закону; б) особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту; в) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про втрату особою статусу біженця або додаткового захисту; г) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про позбавлення особи статусу біженця або додаткового захисту.

Згідно п. 7.3. Правил №649 подання про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вноситься територіальним органом ДМС за власною ініціативою у випадку, якщо особа, яка визнана біженцем або якій надано додатковий захист, повідомила недостовірні відомості чи пред`явила фальшиві документи, що стали підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктом 7.4. Правил №649 визначено, що у разі отримання територіальним органом ДМС документів, що містять хоча б одну з підстав, що передбачені пунктом 7.2 або 7.3 цього розділу, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: а) реєструє відповідні документи у журналі реєстрації клопотань (додаток 30) та здійснює їх перевірку шляхом збирання в установленому порядку додаткової інформації; б) у письмовій формі інформує особу, якій надано статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про наявність підстав для втрати чи позбавлення її статусу біженця або додаткового захисту (крім випадків, коли відповідна особа подала заяву про наявність підстав для втрати нею статусу біженця або додаткового захисту). Одночасно особі повідомляється, що під час розгляду відповідних матеріалів біженець або особа, якій надано додатковий захист, має право брати участь у розгляді шляхом надання відповідних пояснень (усних чи письмових) та надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання; в) готує подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк підготовки подання не може перевищувати двох місяців з дня отримання документів, що містять одну з підстав, передбачених пунктами 7.2 або 7.3 цього розділу.

У поданні про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обов`язково зазначаються відомості щодо підстав для підготовки такого подання (особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, клопотання органу Служби безпеки України чи іншого органу державної влади, власна ініціатива територіального органу ДМС), а також викладаються обставини, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У поданні також викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття відповідного рішення. Подання уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС (особи, яка здійснювала розгляд отриманих матеріалів) затверджується керівником структурного підрозділу територіального органу ДМС, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців, осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

У цьому поданні обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та назви установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Подання повинно включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

У відповідності до положення 7.6. Правил №649 під час розгляду подання територіальному органу ДМС про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС має право: а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який вніс подання; б) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, викладеної у поданні, та необхідності у встановленні справжності і дійсності документів.

Як вбачається з подання Управління шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС України в Одеській області від 27.09.2023, підставою для реалізації процедури, передбаченої статтею 11 Закону України № 3671-VI, стало подання ДБР від 26.09.2023.

Так, в тексті подання ДБР від 26.09.2023 зазначено, що під час оперативно-розшукових заходів здобуто інформацію, яка свідчить, що ОСОБА_1 є одним з організаторів осередку міжнародного злочинного угрупування, яке займається вербуванням в Україні спеціалістів хімічної галузі для відкриття та функціонування лабораторій з незаконного виготовлення (синтезу) наркотичних і психотропних речовин з метою їх подальшого збуту в Україні, а також контрабандного переміщення до Європейського Союзу, РФ та інших країн пострадянського простору, що становить загрозу національній безпеці України та негативно впливає на міжнародний імідж нашої країни.

Отже, згідно повідомлення про позбавлення статусу біженця, на думку відповідача, позивач займається діяльністю, «що становить загрозу національній безпеці України», а тому був позбавлений статусу біженця згідно ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Підставою позбавлення статусу біженця визначено частину 5 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а як зазначено в повідомленні від 11.10.2023 №193 - на підставі «пункту 3 частини першої» цієї статті.

Крім цього, в повідомленні вказано, що відповідач керувався «пп. «а» п.7.7 Правил». Проте, відповідно до п.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа: « 3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.»

Також, згідно пп. «а» п.7.7 Правил, за результатами всебічного вивчення та оцінки документів і матеріалів, що долучені до особової справи, яка надійшла разом з поданням, ДМС приймає, зокрема, рішення: «а) про втрату статусу біженця або додаткового захисту».

Враховуючи, що відповідач прийняв рішення саме про позбавлення позивача статусу біженця та аналізуючи повідомлення про позбавлення статусу біженця, необґрунтованими є підстави прийняття оскаржуваного рішення, адже посилання відповідача на п.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та пп.«а» п.7.7 Правил - суперечить змісту повідомлення, в якому вказано, що ДМС прийняла рішення про позбавлення статусу біженця у зв?язку з тим, що він займається «діяльністю, що становить загрозу національної безпеці України.»

Наведені норми Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлюють, що рішення про позбавлення особи статусу біженця може бути прийнято, якщо ця особа займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров?ю населення України, на підставі відповідного клопотання органу Служби безпеки України або іншого органу державної влади та на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів.

Також, суд звертає увагу, що орган ДМС при прийнятті рішення повинен оцінити чи є достатньою наявна у нього інформація для прийняття відповідного рішення з огляду на те, які наслідки воно матиме для особи.

Окрім того, всупереч вимогам Правил №649 у діях відповідача не вбачається будь-якої перевірки інформації наданої ДБР або ж ознак її аналізу.

Зокрема, відповідачем-2 не проведено всебічного вивчення наведеної у поданні інформації, відповідач не запитував додаткову інформацію ні в ініціатора подання, ні в інших органів, про яких зазначено у поданні, а лише на основі зазначеного, без будь-якої перевірки та з`ясування обставин, отримання пояснень від іммігранта, прийняв рішення про позбавлення статусу біженця.

Водночас, викладені у поданні ДБР відомості не містили належно підтвердженої та конкретної інформації, яка б дозволяла відповідача одразу прийняти спірне рішення про позбавлення статусу біженця.

Наведене підтверджується правовою позицію Верховного Суду, викладеною у постановах по справі №260/5694/22 від 14.02.2024 та по справі №500/1254/23 від 21.02.2024.

Також в оскарженому рішенні зазначено про те, що листом Головного управління від 26.09.2023 №5100.5.1-11341/5100.5.1.1-23 ОСОБА_1 повідомлено про початок процедури припинення стосовно нього статусу біженця, а також роз`яснено щодо можливості брати участь у розгляді відповідних матеріалів шляхом надання пояснень та матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті рішення, передбаченого статтею 11 Закону. Однак, останній до Головного управління не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Суд звертає увагу, що вказаний лист датований 26.09.2023, однак відсутні докази його направлення, а 27.09.2023 (одразу на наступний день) ГУДМС в Одеській області було затверджено подання про позбавлення позивача статусу біженця.

Тобто, не було забезпечено передбачений порядок щодо можливості особою, відносно якої вирішується питання, брати участь у розгляді відповідних матеріалів шляхом надання пояснень та матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті рішення, передбаченого статтею 11 Закону.

Крім цього, лист-повідомлення щодо проведення процедурних заходів датований 26.09.2023 та містить адресу позивача АДРЕСА_1 , проте адреса реєстрації позивача - АДРЕСА_2 .

Також, квитанція, яка міститься в матеріалах особової справи, не підтверджує відправлення листа-повідомлення позивачу щодо проведення процедурних заходів, оскільки ця квитанція про відправлення датована - 19.10.2023 (за невідомою адресою), лист сформований 26.09.2023, спірне рішення про позбавлення статусу біженця прийнято 05.10.2023.

Сукупність зазначених фактів свідчить про неповідомлення позивача про початок процедури припинення стосовно нього статусу біженця, що є суттєвим порушенням прав позивача бути обізнаним стосовно прийняття щодо нього оскаржуваного рішення.

З вищевказаних положень Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил, чинних на дату прийняття оскаржуваного рішення про позбавлення статусу біженця, вбачається, що рішення органу ДМС України про позбавлення статусу біженця, повинно містити обґрунтовану та підтверджену відповідними матеріалами та доказами інформацію про те, що особа, яка позбавляється статусу біженця, займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров?ю населення України.

Аналогічний висновок був зроблений Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постанові від 15.04.2020 у справі №640/5486/19.

Частиною 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Для прийняття рішення про позбавлення статусу біженця, необхідною умовою є обґрунтована та підтверджена належними доказами інформація про те, що особа, яка позбавляється статусу біженця, займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров?ю населення України.

Відповідно до пунктів 7.1, 7.2 розділу VII Правил, рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути прийнято ДМС за поданням територіального органу ДМС за місцем проживання біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. 3 аналізу наведених норм вбачається, що формуванню подання передує обов?язок територіального органу ДМС здійснити перевірку документів, шляхом збирання в установленому порядку додаткової інформації.

Проте відповідачем, в порушення п. 7.4 розділу VII Правил, не проінформовано позивача у письмовій формі про наявність підстав для втрати чи позбавлення його статусу біженця або додаткового захисту, чим позивача позбавлено права брати участь у розгляді шляхом надання відповідних пояснень (усних чи письмових) та надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання.

При прийнятті рішення суд враховує, що оскаржуваними діями ГУ ДМС в Одеській області щодо внесення подання та оскаржуваним рішенням ДМС, ОСОБА_1 передчасно позбавлено статусу біженця, в результаті чого він втратив захист на території України від переслідування владою рф за ознакою політичних переконань, а також через його проукраїнську позицію, тривалу безпосередню активну участь в українських військових і волонтерських зусиллях та особисту підтримку логістичних операцій Збройних Сил України і Сил оборони України до та одразу ж після початку повномасштабного збройного вторгнення російської федерації на територію України, що полягає зокрема в тому, що він: допомагав евакуювати людей із зони активних бойових дій та з окупованої частини Київської області, забезпечував волонтерів евакуаційним автотранспортом; ініціював збір та передачу гуманітарної допомоги пережившим окупацію жителям м. Буча та м. Ірпінь Київської області; вступив до Добровольчого формування територіальної громади №28 «Пітбуль» 205-го батальйону Територіальної оборони військової частини НОМЕР_3 та підписав контракт із Збройними Силами України від 18 березня 2022 року, присягнувши Українському народові обороняти Україну, захищати її суверенітет та територіальну цілісність, дбати про безпеку жителів громади, неухильно додержуватися Конституції та законів України, що офіційно задокументовано і чітко встановлено командиром Добровольчого формування територіальної громади №28 та переслідується за російським законодавством кримінальною відповідальністю за «державну зраду» у вигляді довічного позбавлення волі.

Наведене підтверджується наявними в матеріалах справи копіями: присяги від 18.03.2022, контракту добровольця територіальної оборони з добровольчим формуванням «Пітбуль» територіальної громади №28 від 18.03.2022, характеристики командира Добровольчого формування територіальної громади №28 від 23.03.2022, складеної стосовно ОСОБА_1 .

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення ДМС України про позбавлення статусу біженця ОСОБА_1 №172-23 від 05.10.2023 не відповідає вимогам, які висуваються до акту індивідуальної дії, як акта правозастосування, а саме обґрунтованості та вмотивованості, та, як наслідок, підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 139 КАС України, за наслідками розгляду даної справи не здійснюється, оскільки позивач у відповідності до п.14 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 139, 246-247, 249, 255, 297 КАС України, суд,

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ), Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, буд. 44, м. Одеса, 65045, ) про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо внесення подання про позбавлення статусу біженця громадянина рф ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05.10.2023 №172-23 про позбавлення статусу біженця громадянина рф ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.