Справа № 260/10993/23
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2024-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/10993/23 пров. № А/857/5133/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій,

суддя у І інстанції Калинич Я.М.

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складення повного тексту рішення 08 лютого 2024 року,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області (далі ГУ НП) щодо невчасного розрахунку після звільнення 10 березня 2021 року, який відбувся фактично 13 грудня 2023 року, та зобов`язати відповідача виплатити грошову компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, яка тривала 1009 дні, у розмірі середнього заробітку 1495,79 грн, що становить 1 509 252,11 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року у справі № 260/10993/23 вказаний позов було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП, яка полягає у непроведенні повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 березня 2021 року по 11 вересня 2021 року у розмірі 146 211,17 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні у спірному випадку врегульовані Кодексом законів про працю України (далі КЗпП).

Виходячи з принципу пропорційності, зважаючи на практику Верховного Суду та врахувавши позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 червня у справі № 761/9584/15-ц щодо дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, суд вважав належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача зобов`язанням відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача 146 211,17 грн середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ НП, яке у своїй скарзі просило скасувати рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . На обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм матеріального та процесуального права та вважає, що судом невірно проведено розрахунок суми середнього грошового забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що при вирішенні спору суд мав враховувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. У рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року мотивувальна частина рішення не відповідає здійсненим реальним розрахункам, які повинні здійснюватися, оскільки по факту судом застосовуються зовсім інші первинні дані ніж ті, що описуються у рішенні суду. Окрім того зазначає, що судом першої інстанції неправомірно відкрито провадження у цій справі, оскільки позивачем не сплачено судовий збір, а пільги позивача, як учасника бойових дій, не розповсюджуються на таку категорію справ.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, yаказом ГУ НП По особовому складу від 10 березня 2021 року №55 о/с полковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника управління начальника відділу дільничних офіцерів поліції управління превентивної діяльності ГУ НП звільнено зі служби в поліції згідно із Законом України Про Національну поліцію за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням), 10 березня 2021 року. При звільненні відповідачем було компенсовано позивачу невикористану відпустку за 2021 рік.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду 11 лютого 2022 року у справі №260/7064/21, зокрема, було зобов`язано ГУ НП нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпустки: за 2015 рік у кількості 3 календарні дні, за 2016 рік у кількості 4 календарних днів, за 2017 рік у кількості 24 календарні дні, за 2018 рік у кількості 45 календарних днів, за 2019 рік у кількості 36 календарних днів та за 2020 рік у кількості 45 календарних днів.

На виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 260/7064/21 від 11 лютого 2023 року ГУ НП виплачено позивачу 109 668,00 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 травня 2023 року у справі за №260/4676/22, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року, зобов`язано ГУ НП виплатити недоплачену суму грошової компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 125 171,66 грн.

13 грудня 2023 року позивач отримав доплату грошової компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 125 171,66 грн.

Вважаючи, що станом на день звільнення зі служби в поліції з ним не було проведено повного розрахунку, ОСОБА_1 за захистом своїх прав звернулася до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Частиною першою статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно із частиною першою статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивача звільнено зі служби 10 березня 2021 року, а остаточний розрахунок проведено тільки 13 грудня 2023 року.

Відтак, апеляційний суд вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку у відповідності до вимог статей 116 та 117 КЗпП України.

Предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача (доплату грошової компенсації за невикористані дні) за період з 11 березня 2021 року (наступний день після звільнення) по 12 грудня 2023 року (день, що передував остаточному розрахунку при звільненні).

Аналізуючи положення статті 116 КЗпП України слідує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) провадиться в день звільнення. Крім того, в день виплати цих сум роботодавець повинен письмово повідомити працівника про них.

Водночас, стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, згідно з частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Однак, Законом №2352-ІХ були внесені зміни у статтю 117 КЗпП України, які набрали чинності з 19 липня 2022 року.

За приписами статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Як слідує з матеріалів справи, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі з 11 березня 2021 року по 12 грудня 2023 року. Тобто, умовно цей період варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

Таким чином, період з 11 березня 2021 року до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін згаданим Законом (без обмеження строком виплати у шість місяців). До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, він може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте період з 19 липня 2022 року до 12 грудня 2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22.

Тож, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постановах від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22 та від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23.

Водночас апеляційний суд зауважує, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, при вирішенні даного спору за період з 11 березня 2021 року по 18 липня 2022 року апеляційний суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30 жовтня 2019 року.

За приписами частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Апеляційний суд звертає увагу, що для розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який був би прямо пропорційний розміру невиплачених працівникові, який звільняється, сум, які належало виплатити при звільненні, важливо з`ясувати розмір усіх сум (складових грошового забезпечення), які особа, яка звільняється, мала отримати при звільненні. На цьому акцентується у згаданій постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Відповідно до матеріалів справи, позивачу при звільненні виплачено 15448,52 грн (а.с. 70, 71).

Якщо інформація відповідача щодо загальної суми виплачених ОСОБА_1 коштів стосується тільки тих коштів, які позивач (фактично) отримав при звільненні (щодо яких не було спору), то вона, вочевидь, не включає суми коштів, які позивачу виплатили 13 грудня 2023 року у сумі 125 282,47 грн (а.с. 29). Отже, при звільненні позивачу мали б виплатити на 125 282,47 грн більше (із чим пов`язується застосування статей 116, 117 КЗпП України), тобто 279 771,99 грн.

Таким чином, відсоткове відношення заборгованої суми (125 282,47 грн) до загальної суми грошового забезпечення (279 771,99 грн) становитиме (125 282,47 грн/279 771,99 грн х 100% = 0,44 %).

Як слідує з матеріалів справи, середня заробітна плата позивача становить 756,30 грн (а.с. 48).

Отже, сума, яка підлягала б відшкодуванню за період з 11 березня 2021 року по 18 липня 2022 року становить: 756,30 (середня заробітна плата) х 0,44 (істотність частки суми індексації грошового забезпечення) х 495 (дні затримки розрахунку) = 164 722,14 грн.

Щодо обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2022 року по 18 січня 2023 року (регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями), апеляційний суд виходить із того, що сума, яка підлягає відшкодуванню, становить 756,30 (середня заробітна плата) х 184 (дні затримки розрахунку) = 139 159,20 грн.

Таким чином, сума, що підлягала б відшкодуванню позивачу за час затримки розрахунку при його звільненні становить 164 722,14 + 139 159,20 = 303 881,34 грн.

Разом із тим, позивач ОСОБА_1 рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 травня 2023 року у справі, що розглядається, у апеляційному порядку не оскаржував, у відзиві на апеляційну скаргу ГУ НП погодився із визначеною йому судом першої інстанції сумою відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні та просив залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційних скаргах, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року у справі № 260/10993/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк