Справа № 400/13362/23
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2024-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/13362/23

Перша інстанція: суддя Птичкіна В.В.,

повний текст судового рішення

складено 12.04.2024, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Ступакової І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2024 року по справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення від 31.07.2023 року №22/84, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшов позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Миколаївської міської ради від 31.07.2023 року №22/84 «Про відмову фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у передачі в оренду земельної ділянки (кадастровий номер :14:020:0015) площею 88 кв.м для обслуговування торговельного павільйону по АДРЕСА_1 (незабудована земельна ділянка)».

В обґрунтування позовних вимог позивач, зокрема, зазначила, що спірне рішення суперечить нормам Земельного кодексу України і не узгоджується з висновками, викладеними у рішенні Господарського суду Миколаївської області від 21.11.2022 року у справі №400/1899/21.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.170 КАС України.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.12.2023 року апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задоволено, ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року - скасовано. Направлено справу №400/13362/23 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення до Миколаївського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи на 22.02.2024 року, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи, задоволено клопотання позивача про витребування доказів зобов`язано відповідача подати засвідчений витяг з рішення, що оскаржується, - в частині, шо стосується позивача.

Миколаївська міська рада позов не визнала, у відзиві зазначила, що рішення є законним та обґрунтованим. Відповідач заперечив доводи позивача про те, що спірне рішення суперечить змісту рішення Господарського суду Миколаївської області.

Витребуваний судом доказ відповідач не подав.

В судовому засіданні представник позивача вимоги адміністративного позову підтримав.

Правом участі в судовому засіданні Миколаївська міська рада не скористалася.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2024 року в задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради відмовлено.

На вказане рішення суду фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким позов ФОП ОСОБА_1 задовольнити. Апелянт вважає зазначене рішення незаконним, необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, а тому, на думку апелянта, є всі підстави для скасування рішення.

04.06.2024 року (вхід.№24636/24) на адресу суду апеляційної інстанції від представника Миколаївської міської ради Грумінської Діани Олександрівни надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 року по справі №400/13362/23.

Відповідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Миколаївської міської ради від 27.07.2014 року №42/34 позивачу був наданий дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 90 м2 за рахунок земельної ділянки, відведеної рішенням Миколаївської міської ради від 11.07.2000 року №21/15, з метою передачі в оренду для обслуговування торговельного павільйону.

17.08.2015 року позивач подала до Управління земельних ресурсів (через Центр надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради) заяву про погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 88 м2 для обслуговування торговельного павільйону за адресою: АДРЕСА_1 .

14.05.2018 року Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради повідомило позивача про те, що «… питання продовження ФОП ОСОБА_1 оренди на три роки земельної ділянки загальною площею 88 м2 для обслуговування торговельного павільйону … погоджено на засіданнях постійної комісії міської ради з питань містобудування, архітектури і будівництва, регулювання земельних відносин та екології … та включено в проект рішення … аркуш погодження … проекту рішення наданий на розгляд служб, визначених п.10 ст.23 Регламенту Миколаївської міської ради … для подальшого розгляду на засіданні міської ради …».

Рішення про затвердження поданої позивачем технічної документації Миколаївська міська рада не прийняла, що стало підставою для звернення ФОП ОСОБА_1 до суду.

Про вказані обставини вказано у доданому до позову рішенні Господарського суду Миколаївської області від 21.11.2022 року у справі №400/1899/21.

Текст заяви ФОП ОСОБА_1 до позову не доданий.

Вказаним вище рішенням Господарський суд Миколаївської області задовольнив позов ФОП ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради: визнав протиправною бездіяльність Миколаївської міської ради при розгляді заяви від 17.08.2015 року ФОП ОСОБА_1 ; зобов`язав Миколаївську міську раду на черговому пленарному засіданні розглянути по суті заяву ФОП ОСОБА_1 від 17.08.2015 року та прийняти рішення відповідно до ст.123 Земельного кодексу України.

31.07.2023 року Миколаївська міська рада, на виконання рішення Господарського суду Миколаївської області, прийняла рішення №22/84 «Про відмову фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у передачі в оренду земельної ділянки (кадастровий номер :14:020:0015) площею 88 м2 для обслуговування торговельного павільйону по АДРЕСА_1 (незабудована земельна ділянка)».

У пункті 1 вказаного рішення Миколаївської міської ради вказано: «відмовити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі в оренду земельної ділянки (кадастровий номер :14:020:0015) площею 88 м2, яка належить до земель комунальної власності, для обслуговування торговельного павільйону по АДРЕСА_1 (незабудована земельна ділянка). Підстава: невідповідність ст.ст.124 та 134 Земельного кодексу України (неможливість відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому ст.123 Земельного кодексу України, з огляду на відсутність виключень щодо передачі в оренду земельної ділянки в позаконкурентному порядку, які передбачені ст.134 Земельного кодексу України)».

Позивач вважає, що рішення Миколаївської міської ради №22/84 є протиправним, оскільки, відповідно до частини п`ятнадцятої статті 123 Земельного кодексу України, підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідних до них нормативно-правових актів.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням Миколаївської міської ради від 31.07.2023 року №22/84, вважаючи його таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулася до суду з даним позовом.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з вимогами ч.1 ст.123 Земельного кодексу України (в редакції, що була чинною у серпні 2015 року (звернення позивача до Миколаївської міської ради) та у липні 2023 року (Рішення)), надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:

надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;

формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Таким чином, земельні ділянки державної або комунальної власності передаються у користування: або за проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), або без складення документації із землеустрою.

У частині п`ятнадцятій статті 123 Земельного кодексу України (норма, на яку вказала позивач) вказані підстави для відмови у затвердженні саме проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, тобто проекту, що розробляється на підставі дозволу, який отримує особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення (ч.2 ст.123 Земельного кодексу України).

Оскільки позивач звернулась до Миколаївської міської ради з приводу затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), формальні підстави для застосування при наданні оцінки правомірності рішення Миколаївської міської ради ч.15 ст.123 Земельного кодексу України відсутні.

В позовній заяві позивач послалася на постанову Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі №464/6552/17.

У цій постанові, зокрема, зроблений висновок, що «… ст.123 ЗК України поширюється на випадки, коли земельна ділянка підлягає передачі, в т.ч., і на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Частиною тринадцятою (у редакції ст.123 Земельного кодексу України станом на липень 2023 року ч.15) цієї норми передбачено, що підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Тобто, законодавцем визначено вичерпний перелік підстав, за яких суб`єкт владних повноважень може відмовити у затвердженні проекту землеустрою (технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)) …».

Суд зазначив, що для врахування цього висновку (про застосування закону, що регулює подібні правовідносини) необхідно встановити, чи належить застосувати до спірних правовідносин статтю 123 Земельного кодексу в цілому.

Відповідно до чинної у серпні 2015 року редакції статті 186 Земельного кодексу України, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) погодженню не підлягає і затверджується:

Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у разі якщо земельна ділянка перебуває у державній або комунальній власності;

власником земельної ділянки, у разі якщо земельна ділянка перебуває у приватній власності (частина 14 статті 186).

Відповідно до чинної у липні 2023 року редакції статті 186 Земельного кодексу України, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) затверджується:

у разі передачі на підставі такої документації земельної ділянки у власність та користування Верховною Радою Автономною Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування рішенням таких органів;

в інших випадках власником (розпорядником) земельної ділянки, а щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, що перебуває у користуванні, - землекористувачем (п.5 ч.5 ст.186).

Таким чином, затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) є умовою для передачі земельної ділянки у власність (користування).

Згідно з текстом рішення Миколаївської міської ради, звернення ФОП ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради було спрямовано саме на передачу відповідачем земельної ділянки позивачу в оренду.

Тому, при прийнятті рішення Миколаївська міська рада мала керуватися відповідними нормами Земельного кодексу України.

Порядок передачі земельних ділянок в оренду встановлений статтею 124 Земельного кодексу України.

Відповідно до частин першої третьої статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч.ч.2,3 ст.134 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним ч.ч.2,3 ст.134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому ст.123 цього Кодексу.

Отже, порядок, встановлений ст.123 Земельного кодексу України, при передачі в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, розповсюджується тільки на осіб, визначених ч.ч.2,3 ст.134 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.3 ст.134 Земельного кодексу України, земельні торги не проводяться при наданні (передачі) земельних ділянок громадянам у випадках, передбачених статтями 34 («Землі для сінокосіння і випасання худоби»), 36 («Земельні ділянки для городництва») та 121 («Норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам у власність») цього Кодексу, а також передачі земель загального користування садівницькому товариству чи дачному кооперативу. Земельні торги не проводяться при безоплатній передачі земельних ділянок особам, статус учасника бойових дій яким надано відповідно до пунктів 19-21 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У зверненні позивача (згідно з текстом Рішення) відомостей про такі обставини (умови) не було.

У ч.2 ст.134 Земельного кодексу України наведений перелік випадків, коли земельні ділянки державної чи комунальної власності не підлягають передачі в користування на конкурентних засадах: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб; використання земельних ділянок для потреб, пов`язаних з користуванням надрами, та спеціального водокористування відповідно до отриманих дозволів; використання релігійними організаціями, які легалізовані в Україні, земельних ділянок під культовими будівлями; будівництво об`єктів, що в повному обсязі здійснюється за кошти державного та місцевих бюджетів тощо. Мета, з якою позивач мала намір користуватися на умовах оренди земельною ділянкою, у цьому переліку не зазначена.

Докази того, що застосуванню підлягала ч.3 ст.124 Земельного кодексу України, відсутні, тому застосуванню підлягає норма, що міститься у ч.2 ст.124 Земельного кодексу України, відповідно до якої передача в оренду земельних ділянок здійснюється за результатами проведення земельних торгів.

Саме неможливістю застосувати ч.3 ст.124 Земельного кодексу України і, відповідно, ст.123 Земельного кодексу України, Миколаївська міська рада обґрунтувала відмову у задоволенні звернення позивача.

Крім того, колегія суддів наголошує, що відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року по справі №536/233/16-ц отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування (оренду).

Відмова особі у наданні земельної ділянки, яка висловлена шляхом відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо її відведення, сама по собі не є порушенням права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність в неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки.

Таким чином, на підставі наведеного, колегія суддів вважає, що Миколаївська міська рада прийняла оскаржуване рішення правомірно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, не порушуючи права позивача, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до вимог ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2024 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.В. Джабурія
Судді І.Г. Ступакова Н.В. Вербицька