Справа № 213/5947/23
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2024-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 липня 2024 року м. Дніпросправа № 213/5947/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

секретарі судового засідання Личкатої Н.О.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Ямкового В.І.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Лавренкова О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Відділу №12 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 24 травня 2024 року в адміністративній справі №213/5947/23 (головуючий суддя першої інстанції - Мазуренко В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Відділу №12 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області; Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області; Начальника Інгулецького відділу у м.Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Єременко Ганни Юріївни про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та рішення про примусове видворення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 28.12.2023 року звернулась до Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу з даним позовом, в якому просила:

- визнати протиправною та скасувати постанову начальника Інгулецького відділу у м.Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Єременко Г.Ю. від 12.12.2023 року серії ПН МДН 005759 про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП та накладення штрафу в розмірі 3400 грн., закрити провадження у справі;

- визнати протиправним та скасувати рішення Інгулецького відділу у м.Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області №2/2023 від 12.12.2023 року про її примусове видворення з України;

- зобов`язати ГУ ДМС України в Дніпропетровській області внести відомості про скасування рішення Інгулецького відділу у м.Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області №2/2023 від 12.12.2023 року до інформаційної підсистему «Облік іноземців та біженців» Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що спірні рішення міграційного органу є незаконними та необґрунтованими. Вказує, що проживає в Україні на постійній основі з 1992 року, уклала шлюб з громадянином України у 1993 році та має двох дітей, народжених в Україні. Позивач зазначає, що після укладання шлюбу неодноразово зверталася до територіального відділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області за місцем проживання з питання оформлення паспорта громадянина України, однак її звернення були залишені без розгляду, оскільки під час особистого звернення до відділу ДМС, посадові особи запевнили її, що вона перебуває в Україні на законних підставах та має дійсні документи. Вважає, що у відповідача відсутні підстави для прийняття рішення про її видворення за межі території України.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 24 травня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано постанову начальника Інгулецького відділу у м.Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області ОСОБА_2 серії ПН МДН 005759 від 12.12.2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП та закрито провадження у справі у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Визнано протиправним та скасовано рішення Інгулецького відділу у м.Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області №2/2023 від 12.12.2023 року про примусове видворення з України громадянки рф ОСОБА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач - ГУ ДМС України в Дніпропетровській області подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з`ясуванням фактичних обставин, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Апелянт зазначає, що чинним законодавством України визначено вичерпний перелік підстав для перебування іноземців на території України та строк такого перебування. Оскільки позивач є громадянкою рф та документована паспортом рф, остання перебувала на території України вище встановленого законом строку, а тому правомірно притягнута до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП. Апелянт вказує, що оскаржувана постанова прийнята на підставі протоколу про адміністративне правопорушення, який складений відповідно до вимог КУпАП, позивачу були роз`яснені її права, обов`язки та суть скоєного правопорушення, ознайомлено зі змістом постанови та вручено копію. Зазначено, що на момент притягнення до адміністративної відповідальності позивач не зверталася до міграційних органів із заявою про отримання посвідки на тимчасове проживання та рішення про продовження строку перебування на території України не приймалося. Оскільки станом на день винесення оскаржуваної постанови позивач не мала належних документів на підтвердження законного перебування на території України, відповідачем прийнято рішення про примусове видворення за межі території України, яке є законним та обґрунтованим.

Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші відповідачі відзиви на апеляційну скаргу не подали, що не перешкоджає розгляду справи.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив їх задовольнити. Позивач та представник позивача просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою рф, документована паспортом рф 51 № НОМЕР_1 , виданим г/к росії в м.Харькові 10.10.2018 року, дата закінчення строку дії паспорту 10.10.2023 року.

Будь-яких заяв про відмову від громадянства рф не подавала.

12 грудня 2023 року складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МДН №005769, згідно якого 12.12.2023 о 11:29 год. під час особистого прийому виявлено громадянку рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яка скоїла адміністративне правопорушення, а саме: проживала на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні більше як 30 днів. Місце скоєння правопорушення зазначено: АДРЕСА_2 . За вказане правопорушення передбачена відповідальність за ч.2 ст. 203 КУпАП (а.с.24 т.1).

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 надала письмові пояснення, в яких виклала обставини щодо проживання на території України, отримання паспорта громадянина рф та вказала, що через власну халатність, а потім у зв`язку із війною вона своєчасно не звернулась до міграційної служби для оформлення документів про право проживання в Україні (а.с.57 т.1).

В той же день, 12 грудня 2023 року Інгулецьким відділом у місті Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області за результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, стосовно ОСОБА_1 прийнята постанова ПН МДН 005759 за ч.2 ст.203 КУпАП та накладено на позивача стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн. (а.с.24а т.1).

В той же день 12.12.2023 року рiшенням Iнгулецького вiддiлу у м.Кривому Розi ГУ ДМС у в Днiпропетровськiй областi №2/2023 вирiшено: Примусово видворити за межi території України громадянку рф ОСОБА_3 (а.с.58-60 т.1).

Відповідно до вказаного рішення: громадянка рф ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибула на територiю України в 1992 роцi з приватною метою, паспорт громадянина рф 51№ НОМЕР_1 отримала 10.10.2018 року в генеральному консульствi рociї в м.Харковi, термiн дiї до 10.10.2023 року. 12.12.2023 року до Iнгулецького вiддiлу у мiстi Кривому Розi ГУ ДМС у Днiпропетровськiй областi з питания отримання документiв, якi дають право на проживання в Українi, звернулась громадянка рф ОСОБА_4 . Пiд час розгляду звернення встановлено, що вказана особа без поважних причин проживала на територiї України без документiв на право проживання (перебування) в Українi бiльше як 30 днiв, чим порушує правила перебування iноземцiв та осiб без громадянства на територiї України. Пiд час перебування на територiї України до пiдроздiлiв ДМС України з питання отримання документiв на право легального перебування в Українi громадянка ОСОБА_5 не зверталась. Не маючи документiв на право проживання (перебування) в Українi громадянка РФ ОСОБА_5 ухиляється вiд виїзду з України. Iз заявою про продовження термiну перебування на територiї України чи iз заявою про визнання її бiженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Українi, позивач до ГУ ДМС у Днiпропетровськiй областi не зверталась, iнформацiя щодо визнання бiженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вiдсутня, що пiдтверджується вiдповiдною службовою документацiєю структурних пiдроздiлiв ГУ ДМС у Днiпропетровськiй областi.

Вважаючи вказану постанову та рішення про видворення протиправними, позивач оскаржила такі рішення відповідача до суду.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, зазначив, що відповідачами, при складанні протоколу про адміністративне правопорушення та спірної постанови відносно позивача допущено порушення процесуального характеру та не надано належних доказів вчинення позивачем вказаного правопорушення. Суд вказав, що при винесенні оскаржуваної постанови не були з`ясовані та не досліджувались фактичні обставини справи, які впливають на законність притягнення позивача до відповідальності, не наведено доказів причетності позивача до скоєння правопорушення, не вжито заходів для забезпечення всебічного, повного і об`єктивного з`ясування всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.2 ст.203 КУпАП є недоведеним.

Крім того, оскаржуване рішення про видворення за межі території України суд визнав протиправним та незаконним, оскільки таке рішення є неконкретизованим та прийнятим на підставі неналежних доказів.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

Згідно спірної постанови від 12.12.2023 року серії ПН МДН 005759 Інгулецьким відділом у м.Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 3400 грн. (а.с.24а т.1).

Згідно тексту постанови штраф накладено на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яка скоїла адміністративне правопорушення, а саме: проживала на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні більше як 30 днів, що є порушенням статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» . Місце скоєння правопорушення зазначено: АДРЕСА_2 . За вказане правопорушення передбачена відповідальність за ч.2 ст.203 КУпАП.

Відповідно до за ч.2 ст.203 КУпАП перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився, тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773 (далі по тексту - Закон №3773) встановлені підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Апеляційний суд звертає увагу, що стаття 4 Закону №3773 містить 23 самостійні підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Проте, постанова відповідача не містить визначення, за порушення саме якої підстави перебування на території України, із вказаних в наведеній нормі, притягнуто позивача до адміністративної відповідальності, не зазначено з якого саме часу ОСОБА_1 проживала на території України без документів на проживання (перебування) в Україні.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що ОСОБА_1 сплатила визначений спірною постановою штраф в розмірі 3400 грн., що є доказом визнання нею правомірності вказаної постанови.

Апеляційний суд таке посилання до уваги не приймає, оскільки сплата штрафу не позбавляє особу права оскарження рішення суб`єкта владних повноважень.

Як зазначалось вище, постанова відповідача про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, як рішення суб`єкта владних повноважень, не містить викладення суті порушення.

Колегія суддів вважає, що за відсутності в постанові викладу вказаних вище обставин суд не вправі самостійно встановлювати такі обставини.

Вказавши в спірній постанові підставою для притягнення позивача до відповідальності лише статтю Закону №3773, відповідачем не конкретизовано обставин, які слугували підставою для прийняття спірного рішення, що фактично позбавило позивача бути обізнаним щодо обставин, у зв`язку із якими її було притягнуто до відповідальності.

Колегія суддів зазначає, що за загальними вимогами, які висуваються до актів суб`єктів владних повноважень, як актів правозастосування, є їхня обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав (фактичних і юридичних) його прийняття, а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Разом з тим, загальне посилання відповідача в постанові від 12.12.2023 року на положення статті 4 Закону №3773 не свідчить про обґрунтованість такого рішення, оскільки ставить заявника у стан правової невизначеності щодо підстав притягнення до відповідальності, що є неприпустимим.

В постанові Верховного Суду від 18.07.2019 року по справі №1740/2004/18 зазначено, що загальними вимогами, які висуваються до акту індивідуальної дії, як акту правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Отже, спірна постанова суперечить приписам частини 2 статті 2 КАС України, не відповідає критеріям чіткості та зрозумілості актів індивідуальної дії, та породжує його неоднозначне трактування, а тому є протиправною саме з цих підстав і підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Стосовно рiшення відповідача про примусове видворення ОСОБА_1 з України апеляційний суд зазначає наступне.

Як зазначалось вище, 12.12.2023 року рiшенням Iнгулецького вiддiлу у м.Кривому Розi ГУ ДМС у в Днiпропетровськiй областi №2/2023 вирішено Примусово видворити за межi території України громадянку рф ОСОБА_3 (а.с.58-60 т.1).

Підставою прийняття вказаного рішення зазначено статтю 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в редакції Закону №2952-ІХ від 23.03.2023 року, притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП згідно постанови від 12.12.2023 року, порушення статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та за відсутності обставин, передбачених ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», за яких вона не може бути примусово повернута чи примусово видворена за межі території України.

По-перше, апеляційний суд звертає увагу, що приймаючи 12.12.2023 року вказане рішення про примусове видворення, відповідач посилається на постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП, яка прийнята 12.12.2023 року та на час винесення рішення про видворення не набрала законної сили та могла бути оскаржена. Як зазначено вище, вказана постанова визнана судом протиправною, скасована із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення.

По-друге, посилання в рішенні лише на статтю 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» без конкретизації обставин, які слугували підставою для прийняття спірного рішення, що позбавило позивача бути обізнаним щодо обставин, у зв`язку із якими прийнято рішення про її видворення, що не відповідає вимогам частини 2 статті 2 КАС України (про що зазначалось і вище).

Далі, Відповідно до частини 1 статті 30 Закону №3773 центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Отже, з аналізу вказаної норми вбачається, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.

Водночас, вищевказана норма частини 1 статті 30 Закону №3773 містить приписи про те, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. Тобто, обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом в постановах від 13.04.2021 року у справі № 211/1113/18, від 19.05.2021 року у справі № 522/21025/17.

Як вбачається з матеріалів справи, відносно ОСОБА_1 рішення про її примусове повернення в країну походження або третю країну в порядку статті 26 Закону №3773 відповідачем не приймалось.

Доказів наявності обґрунтованих підстав вважати, що ОСОБА_1 ухилятиметься від виконання такого рішення відповідачем ані суду першої, ані суду апеляційної інстанцій не надано, та в матеріалах справи такі докази відсутні.

Крім того, є помилковим посилання відповідача в спірному рішенні на Закон №3773 в редакції Закону №2952-ІХ від 23.03.2023 року, оскільки Закон №2952-ІХ прийнятий 24.02.2023 року.

Судом першої інстанції зазначені вище обставини залишені поза увагою, і хоча суд дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог, проте колегія суддів вважає необхідним змінити висновки суду наведеним вище обґрунтуванням.

Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції в цій частині рішення суду не перевіряється.

Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції при постановлені рішення допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що у відповідності до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни мотивувальної частини рішення.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 272, 288, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Відділу №12 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 24 травня 2024 року в адміністративній справі №213/5947/23 залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 24 травня 2024 року в адміністративній справі №213/5947/23 змінити в частині обгрунтування висновків суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 01 серпня 2024 року.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко