Справа № 240/7130/24
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2024-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року м. Житомир

справа № 240/7130/24

категорія 112010200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Горовенко А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул.Лятошинського Бориса, 5, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо незарахування до страхового стажу періоди роботи з 22.07.1992 по 06.08.2001 та за 1992-1996 роки в хмелерадгоспі "Жеревці" с.Жеревці;

- зобов"язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 22.07.1992 по 06.08.2001 та за 1992-1996 роки в хмелерадгоспі "Жеревці" с.Жеревці та призначити пенсію по інвалідності з 14.02.2024.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що звернулася до органу Пенсійного фонду України із відповідною заявою про призначення пенсії по інвалідності на умовах, визначених Законом України "Про загальнобов"язкове державне пенсійне страхування". Однак, Головним управління Пенсійного фонду України в Житомирській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 10 років, внаслідок відмови зарахувати період роботи позивача з 22.07.1992 по 06.08.2001 та за 1992-1996 роки.

Вважаючи, що має право на зарахування вказаного стажу та призначення пенсії по інвалідності, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 23.04.2024 провадження у справі відкрито. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у строк, встановлений ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зазначений в ухвалі про відкриття провадження у справі надіслав до суду відзив на позовну заяву (за вх.№26525/24).

Зазначає, що позивачу було правомірно відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності, оскільки згідно з поданими документами до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 22.07.1992:

- з 22.07.1992 по 06.08.2001, оскільки бланк трудової книжки датований 2000 роком, а дата заповнення трудової книжки 22.07.1992;

- з 1992 по 1996 роки, оскільки в архівних довідках від 07.02.2024 №27 і №28 та архівних витягах від 07.02.2024 №31 і від 13.02.2024 №39, №41 відсутні повні дані по батькові.

Таким чином, враховуючи вищенаведене та норми чинного законодавства вважає, що дії органу Пенсійного фонду України не є протиправними по відношенню до позивача, розрахунок стажу проведено згідно з вимогами чинного законодавства, таким чином у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки у позивача відсутній необхідний стаж для призначення пенсії по інвалідності - 10 років.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що згідно з копією ІD паспорта громадянина України № НОМЕР_2 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №421493 позивачу з 23.01.2024 встановлено третю групу інвалідності.

14.02.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнобов"язкове державне пенсійне страхування".

Листом від 23.02.2024 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повідомило позивачу про відмову в призначенні пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнобов"язкове державне пенсійне страхування" з тих підстав, що недостатньо необхідного страхового стажу.

Як зазначено у вказаному листі, з урахуванням принципу екстериторіальності, заяву позивача про призначення пенсії розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області та 22 лютого 2024 року прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнобов"язкове державне пенсійне страхування" у зв"язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Вказано, що страховий стаж роботи заявника на день звернення складає 07 років 4 місяців 10 днів.

Зазначено, що до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано періоди роботи:

- з 22.07.1992 по 06.08.2001, оскільки бланк трудової книжки датований 2000 роком, а дата заповнення трудової книжки 22.07.1992;

- з 1992 по 1996 роки, оскільки в архівних довідках від 07.02.2024 №27, 28 та архівних витягах від 07.02.2024 №31 та від 13.02.2024 №39, 41 відсутні повні дані по батькові.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058 (далі - Закон України №1058) визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Згідно пункту 1 статті 32 Закону України №1058 особи яким установлено інвалідність ІІІ групи, мають право на пенсію по інвалідності за наявності страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією, зокрема, для осіб у віці від 43 років до досягнення особою 45 років включно - 10 років.

Відповідач вказав, що страховий стаж позивача становить 07 років 4 місяці 10 днів.

Водночас, відмовляючи у призначенні пенсії по інвалідності вказує про не зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи:

- з 22.07.1992 по 06.08.2001, оскільки бланк трудової книжки датований 2000 роком, а дата заповнення трудової книжки 22.07.1992;

- з 1992 по 1996 роки, оскільки в архівних довідках від 07.02.2024 №27, 28 та архівних витягах від 07.02.2024 №31 та від 13.02.2024 №39, 41 відсутні повні дані по батькові.

Частиною 1 статті 24 Закон №1058-ІV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно із ч.2 ст.24 Закону №1058-ІV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Статтею 56 Закону України №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до ст.48 Кодексу законів про працю України та статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Тобто, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами тільки у випадках відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 1, 2, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 №637 (далі - Порядок №637) визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставах інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Абзацами 1-2 п. 20 Порядку №637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а необхідність підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами виникає виключно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній чи наявності неправильних чи неточних записів про періоди роботи.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 по справі №235/805/17, від 06.12.2019 по справі №663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі №500/1561/17, від 05.12.2019 по справі №242/2536/16-а.

Судом встановлено, що на момент внесення у трудову книжку позивача записів була чинна Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР по праці і соціальних питаннях від 20 червня 1974 року №162 (далі - Інструкція №162).

Відповідно до пункту 1 Постанови Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС «Про трудові книжки робітників і службовців» від 06 вересня 1973 року №656, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників» №301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17

Відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 22.07.1992 позивач у період:

- з 22.07.1992 по 06.08.2001 працював різноробочим в хмелерадгоспі "Жеревці" та звільнений за власним бажанням, про що містяться відповідні записи, печатка, підпис уповноваженої особи, номер та дата наказів на підставі яких здійснено такі записи.

Достовірність записів сумніву не викликає.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що пізніша дата бланку трудової книжки, а ніж дата початку трудової діяльності та зазначення дати ведення трудової книжки, не може бути підставою для відмови в зарахуванні до її трудового стажу спірних періодів роботи, оскільки трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження трудового стажу позивача.

У свою чергу суд зазначає, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок працівників на уповноваженого працівника підприємства, при цьому судом не встановлено недостовірності або інших ознак юридичної дефектності, будь-то наявність будь-яких виправлень, закреслювань, тощо у трудовій книжці позивача, тому її належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі, і зазначена обставина не може позбавити позивача його конституційного права на соціальний захист та вирішення питання призначення пенсії.

Як вказав Верховний Суд у постанові від 06.03.2018 по справі №754/14898/15-а, підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці чи не зазначення підстави звільнення у трудовій книжці може бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів чи не зазначення підстави звільнення у трудовій книжці.

Крім того, як вже зазначалося, що до страхового стажу відноситься лише період, протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, тобто особою самостійно або за яку сплачувалися страхові внески до Пенсійного органу.

Водночас, відповідно до змісту довідок трудового архіву Лугинської селищної ради від 07.02.2024 №28 та №27, підтверджується виплата ОСОБА_1 заробітної плати в хмелерадгоспі "Жеревці", у оскаржуваний період з 1992 року по 1996 рік (включно) та відрахування з таких виплат страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Також в матеріалах справи містяться довідки трудового архіву Лугинської селищної ради від 07.02.2024 №39 та №31, із зазначенням інформації про витяги з наказів, щодо прийняття на роботу в хмелерадгоспі "Жеревці" ОСОБА_1 .

Вказані довідки складені та підписані завідувачем трудового архіву на підставі архівного фонду хмелерадгоспу "Жеревці".

Відсутність повних даних по батькові позивача (працівника) в зазначених архівних довідках для відмови у зарахуванні такої трудової діяльності до страхового стажу, на переконання суду, не спростовує інформацію викладену у таких довідках.

З огляду на що, суд вважає, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для Пенсійного фонду щодо обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Окрім цього відповідачем не вказано жодних інших підстав, за яких зазначені оформлення записів робить їх недійсними або сумнівними.

Таким чином, оскільки судом не встановлено недостовірності або неточності вказаних записів, зазначене не може бути підставою для не зарахування оскаржуваних періодів роботи позивача до страхового стажу.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що позивач надав докази, які не спростовані відповідачами, про те, що періоди його роботи з 22.07.1992 по 06.08.2001 в хмелерадгоспі "Жеревці" з урахуванням відомостей про заробітну плату згідно з довідками трудового архіву Лугинської селищної ради від 07.02.2024 №28 та №27 (понад 3 роки) підлягають зарахуванню до страхового стажу та мають бути враховані територіальним органом Пенсійного фонду України при призначенні пенсії по інвалідності.

Суд зазначає, що враховуючи страховий стаж зарахований органом Пенсійного фонду України (07 років 4 місяців 10 днів) та неправомірну відмову в зарахуванні періодів роботи позивача (понад 3 років страхового стажу, з урахуванням фактично отриманої заробітної плати), то загальний страховий стаж позивача є більшим за необхідний для призначення пенсії - 10 років, що в свою чергу, дає позивачу право на призначення пенсії по інвалідності відповідно до положень Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування".

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до положень Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування".

Суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

З метою обрання належного способу захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне зобов"язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 22.07.1992 по 06.08.2001 в хмелерадгоспі "Жеревці" з урахуванням відомостей про заробітну згідно з довідками трудового архіву Лугинської селищної ради від 07.02.2024 №28 та №27 та призначити пенсію по інвалідності відповідно до положень Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування", з 14.02.2024.

Згідно з ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи те що, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження правомірності своєї відмови, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення.

У силу приписів ст. 139 КАС України, сплачений позивачем судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідн. номер НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул.Ольжича, буд.7, м.Житомир, Житомирська обл., Житомирський р-н,10003, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до положень Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування".

Зобов"язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 22.07.1992 по 06.08.2001 в хмелерадгоспі "Жеревці" з урахуванням відомостей про заробітну згідно з довідками трудового архіву Лугинської селищної ради від 07.02.2024 №28 та №27 та призначити пенсію по інвалідності відповідно до положень Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування", з 14.02.2024.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 (двадцять) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено в повному обсязі 05 серпня 2024 року.

Суддя А.В. Горовенко