Справа № 160/15765/24
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якій просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військовій частині НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 339 грн. 82 коп. у день з 03.05.2019 по 03.11.2019 терміном 184 календарних днів загальна сума складає 62 526 грн. 88 коп. (із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
Ухвалою суду від 21.06.2024 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, відповідно до ст. 262 КАС України.
Також ухвалою суду від 21.06.2024 року витребувано у відповідача додаткові докази по справі, а саме копії:
- довідку про грошове забезпечення позивача за останні 2 місяці, що передують місяцю виключенню зі списків особового складу позивачу, зокрема березень-квітень 2019 року (із зазначенням всіх складових, визначенням середньоденний розміру грошового забезпечення);
- звернення позивача із вимогою щодо виплати йому середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 03.05.2019 року по 03.11.2019 року;
- листи/відмови/рішення, тощо на звернення позивача;
- всі наявні докази щодо суті спору.
20.06.2024 року відповідачем через підсистему Електронний суд подано відзив на позовну заяву позивача. Долучені додаткові докази по справі. У відзиві заявлено клопотання про залишення позову без розгляду.
У відповідності до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Отже, рішення у цій справі приймається судом 06.08.2024 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.06.2024 року на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду відповідачем було здійснено повний розрахунок з виплати грошового забезпечення позивача.
З огляду на положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, позивач зазначає, що має право на нарахування та виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 03.05.2019 року по 03.11.2019 року.
Наведені обставини і стали підставою для звернення до суду з цим позовом.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА
До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача проти позову заперечував та вказував, що відносини військової служби (трудові відносини) з позивачем припинені 02.05.2019 року.
Затримка виплат боргу за рішенням суду не має жодного відношення до розрахунків по заробітній платі та, тим більше, не є втратою частини доходу з врахуванням фактичного припинення трудових відносин.
Розрахунок з відповідачем на виконання рішення суду проведений в повному обсязі відповідно до вимог діючого законодавства.
Відносини публічної служби як різновид трудових відносин повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у позивача можливості стягувати із відповідача надмірні грошові суми як відповідальність за несвоєчасний розрахунок під час звільнення спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання роботодавця виконувати зобов`язання середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків службовцем.
Вказують, що позивачем не конкретизована сума втраченого доходу, відсутнє правове обґрунтування такої суми.
Виплати за рішенням суду жодним чином не впливають на наявність/відсутність джерела доходу у Позивача після звільнення зі служби та протягом всього часу судового спору, а тому не можуть бути враховані судом як встановлена підстава для нарахування та стягнення конкретних сум з Відповідача.
З прийняттям судових рішень статті 116 та 117 КЗпП більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість з заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення, що не регулюються матеріальними нормами трудового права.
Враховуючи загальний період затримки розрахунку з дня звільнення відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України не більше 6 місяців - 180 діб, приблизний розмір компенсації може становити 910,80 грн. (5,06х180).
Також вказують про те, що не можу бути такий спір і засобом незаконного збагачення, коли сума заявлена в позові в кілька разів перевищує суму фактичних виплат.
ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Суд, дослідив матеріали справи, з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінив докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізував застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , з 31.05.2016 по 02.05.2019 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (пп НОМЕР_2 ).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.05.2019 року №95 позивача виключено зі списків особового складу.
ОСОБА_1 21 серпня 2017 року було видано посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_3 .
Разом з тим, позивач вважав, що при звільненні з військової служби, відповідачем був проведений з позивачем розрахунок не в повному обсязі.
Не погоджуючись із такими діями суб`єкта владних повноважень та вважаючи свої права порушеними, позивач звернуся із позовом до Харківського окружного адміністративного суду.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2021 року, яке 13.01.2022 року набрало законної сили, по справі №520/19276/21 позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (пп НОМЕР_2 ) щодо непроведення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) перерахунку грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку він отримував під час проходження військової служби за період з 2016 по 2018 рік.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 (пп НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплату грошової допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ), яку він отримував під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби за період з 2016 по 2018 рік.

У подальшому, позивач звертався до відповідача із заявою стосовно надання інформації про повний розмір виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та проведення донарахування та виплати недоплаченої частки матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, однак відповідь так і не отримав.

Вважаючи вказані дії відповідача щодо невключення розміру щомісячної додаткової грошової винагороди, виплата якої передбачена постановою КМ України від 22 вересня 2010 року №889, під час нарахування матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань протиправними, позивач звернувся до суду з позовом для захисту своїх прав.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 року, яке 24.03.2022 року набрало законної сили, по справі №520/19282/21 позов задоволено.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо розрахунку розміру матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань ОСОБА_1 за період з 2016 по 2018 роки без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) здійснити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) перерахунок та виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за період з 2016 по 2018 роки, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, з урахуванням раніше виплачених сум.

Згідно з довідки «ПриватБанк» відповідач 10.06.2024 року виконав рішення суду від 13.12.2021 року по справі №520/19276/21 та виплатив грошові кошти на виконання рішення суду у розмірі -5 277 грн. 63 коп.

Як вбачається з довідки «ПриватБанк» відповідач 10.06.2024 року виконав рішення суду від 21.02.2022 року по справі №520/19282/21 та виплатив грошові кошти на виконання рішення суду у розмірі - 5 277,63 гривень.

Позивач вважає, що зі сторони відповідача мало місце порушення строків розрахунку при звільненні, тому позивач і звернувся до суду з цим позовом про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладених в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.

V. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані Законом України №2011-ХІІ від 20.12.1991 року «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ).

Відповідно до ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону №2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до п. 242 Положення, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Таким чином, при звільненні з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок.

Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, без проведення остаточного з ним розрахунку, можливе лише за його письмовою згодою.

VІ. ОЦІНКА СУДУ

Під час розгляду справи судом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2021 року, яке 13.01.2022 року набрало законної сили, по справі №520/19276/21 позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (пп НОМЕР_2 ) щодо не проведення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) перерахунку грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку він отримував під час проходження військової служби за період з 2016 по 2018 рік.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 (пп НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплату грошової допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ), яку він отримував під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби за період з 2016 по 2018 рік.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 року, яке 24.03.2022 року набрало законної сили, по справі №520/19282/21 позов задоволено.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо розрахунку розміру матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань ОСОБА_1 за період з 2016 по 2018 роки без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) здійснити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) перерахунок та виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за період з 2016 по 2018 роки, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, з урахуванням раніше виплачених сум.

Згідно з довідки «ПриватБанк» відповідач 10.06.2024 року виконав рішення суду від 13.12.2021 року по справі №520/19276/21 та виплатив грошові кошти на виконання рішення суду у розмірі - 5 277,63 гривень.

Як вбачається з довідки «ПриватБанк» відповідач 10.06.2024 року виконав рішення суду від 21.02.2022 року по справі №520/19282/21 та виплатив грошові кошти на виконання рішення суду у розмірі -5 277 грн. 63коп.

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України в редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, роботодавець несе обов`язок перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні. Такий обов`язок припиняється проведенням фактичного розрахунку та саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності у вигляді сплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Суд зазначає, що відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку зі сторони роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин.

Також суд зазначає, що остаточний розрахунок мав бути проведений з позивачем 02.05.2019 року (дата наказу про звільнення позивача з військової служби), натомість належне до виплати грошове забезпечення у загальній сумі 10555,26 грн. було виплачено лише 10.06.2024 року.

Суд погоджується з доводами позивача стосовно його права на стягнення сум середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, не проведення з вини Військової частини НОМЕР_1 виплати грошового забезпечення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Так, суд встановив, що 02.05.2019 року є днем звільнення позивача, тому першим днем затримки розрахунку є 03.05.2019 року.

Щодо кінцевого строку проведення розрахунку, суд встановив, що такий проведено 10.06.2024 року, тому останнім днем затримки виплати є 09.06.2024.

Таким чином, період затримки розрахунку при звільненні з 03.05.2019 по 09.06.2024 року (включно) складає1863 дні.

При цьому, суд зазначає, що згідно з пунктом 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі», задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати, період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Так, обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, згідно матеріалів справи розмір грошового забезпечення, згідно довідки, наданої Відповідачем, позивача за березень 2019 - 10364 грн. 51 коп. та за квітень 2019 - 10364 грн. 51 коп. (дані відомості зазначені у довідці картці особового рахунку військовослужбовців), середньоденний розмір грошового забезпечення складає 10364 грн. 51 коп. + 10364 грн. 51 коп. = 20 729, 02/61=339 грн. 82 коп.

З огляду на зазначене, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 633 084,66 грн. (339,82 грн. х 1863 днів затримки).

Проте суд зазначає, що до цих правовідносин слід застосовувати принцип співмірності.

Зокрема, істотність частки за непроведення у повному обсязі розрахунку з позивачем складає: 10555,26 грн. / 633 084,66 грн. (сума виплаченого грошового забезпечення на виконання рішення суду/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 1,6672%.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням істотності частки 1,6672% складає: 339,82 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 1,6672% = 5,66 грн.; 5,66 грн. х 1863 (кількість робочих днів затримки розрахунку, які підлягають відшкодуванню) =10554,58 грн.

Застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18 сформульована правова позиція щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Така ж правова позиція викладена у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 25.06.2024 року по справі №160/19744/23.

Таким чином, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у сумі 10554,58 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Отже, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не підлягають задоволенню.

Разом з тим, з метою ефективного захисту прав позивача, суд виходить за межі позовних вимог та стягує з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням положень ст.117 КЗпП України.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява у цій справі підлягає частковому задоволенню.

Щодо клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Вирішуючи таке клопотання, суд виходить із того, що, оскільки приписи ст.240 Кодексу адміністративного судочинства України, у якій наведені виключні підстави для залишення позову без розгляду, не містять таких підстав для залишення позову без розгляду, які наведені у відзиві на позов, відповідно, суд приходить до висновку, що у задоволенні наведеного клопотання відповідачеві слід відмовити.

При цьому, судом враховується і те, що, оскільки фактично у відзиві на позов наведені обставини та підстави щодо не згоди відповідача з даним позовом, то суд приймає такі аргументи відповідача як заперечення проти позову виходячи з вимог ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України.

VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ухвалюючи це судове рішення, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення.

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.

Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії.

Щодо розподілу судових витрат.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 03.05.2019 року по 09.06.2024 року включно.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 03.05.2019 року по 09.06.2024 року включно в розмірі 10554,58 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , адреса для листування: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач : Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 06.08.2024 року.

Суддя В.В. Ільков