Справа № 240/29026/23
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2024-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/29026/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Токарева Марія Сергіївна

Суддя-доповідач - Сапальова Т.В.

30 липня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Ватаманюка Р.В. Капустинського М.М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Надольна М.С.,

представника позивача: Цимбал Альони Анатоліївни

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

у жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просив:

- визнати протиправними дії посадових осіб військової частини НОМЕР_1 щодо відмови від розгляду рапорту ОСОБА_1 на звільнення з військової служби та не направлення документів на звільнення безпосередньо до посадових осіб, які мають право звільнення з військової служби;

- зобов`язати посадових осіб військової частини НОМЕР_1 направити документи на звільнення з військової служби ОСОБА_1 безпосередньо до посадових осіб, які мають право звільнення з військової служби;

- визнати протиправною бездіяльність посадових осіб військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі поданого рапорту про звільнення посадових осіб військової частини НОМЕР_1 та доданими до нього підтверджуючими документами.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на норми матеріального та процесуального права просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Обґрунтовуючи подану скаргу вказав, що відповідачем протиправно було відмовлено у звільненні з військової служби та не направлено документи на звільнення безпосередньо до посадових осіб, які мають право звільнення з військової служби. Позивач вважає, що має право на звільнення з військової служби на підставі п. а ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» та Указу Президента України від 687/2021 від 29.12.2021 року «Про звільнення в запас військовослужбовців строкової військової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу у 2022 році».

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги викладені в апеляційній скарзі, просили скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 07.10.2020 проходить строкову службу у Збройних Силах України, військова частина НОМЕР_1 .

18.08.2023 позивачем було направлено до відповідача рапорт про звільнення з військової служби на підставі п.а ч. 2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Указу Президента України 687/2021 від 29.12.2021 «Про звільнення в запас військовослужбовців строкової військової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу у 2022 році», але відповідь на цей рапорт позивач не отримав.

13.09.2023 року представником позивача був направлений запит стосовно розгляду рапорту, але відповідь до представника позивача не надійшла.

27.11.2023 року позивачем був самостійно поданий рапорт про звільнення, на що 15.12.2023 року позивачем була отримана відповідь про те, що у останнього відсутні підстави для звільнення.

Вважаючи протиправними дії та бездіяльність відповідача позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було допущено бездіяльності посадових осіб військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення позивача з військової служби на підставі поданого рапорту, оскільки відповідач листом від 14.12.2023 року повідомив позивача про відсутність підстав для дострокового звільнення із строкової військової служби, з чим погодився і суд першої інстанції. Суд також вказав, що відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про визнання протиправними дій посадових осіб військової частини НОМЕР_1 щодо відмови від розгляду рапорту позивача на звільнення з військової служби та не направлення документів на звільнення безпосередньо до посадових осіб, які мають право звільнення з військової служби, оскільки судовим розглядом не встановлено отримання військовою частиною рапорту позивача від 18.08.2023 року.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції враховуючи наступні обставини.

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан, який триває до цього часу.

Указом Президента України №69/2022 "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 було оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва, яка триває по даний час.

Позивач зазначає, що строк його строкової військової служби закінчився 07.04.2022 року, а тому він має право на звільнення зі строкової служби на підставі п. а ч. 2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». У зв`язку з чим, як зазначає позивач, 18.08.2023 та 27.11.2023 ним було подано рапорт про звільнення з військової служби, тому суд дає оцінку вказаним правовідносинам згідно з законодавством чинним на момент подання рапорту про звільнення.

Щодо правомірності дій військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ (Закон №2232-ХІІ).

Пунктом а частини 2 статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці строкової військової служби звільняються із служби у зв`язку із закінченням встановлених строків військової служби - у строки, визначені Указом Президента України.

Указом Президента України №687/2021 від 29.12.2021 «Про звільнення в запас військовослужбовців строкової військової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу у 2022 році» передбачалось звільнення в запас зі Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, інших утворених відповідно до законів України військових формувань інших військовослужбовців строкової служби, які вислужили встановлені строки строкової військової служби у квітні червні 2022 року; у жовтні грудні 2022 року. З 11.04.2022 Указом Президента України «Про внесення змін до Указу Президента України від 29 грудня 2021 року № 687/2021» внесено зміни та доповнено вказані положення словами "але не раніше оголошення в установленому порядку демобілізації".

Відповідно до частини першої статті 23 Закону №2232-ХІІ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) строки строкової військової служби в календарному обчисленні встановлюються:

для солдатів і матросів, сержантів і старшин, які проходять строкову військову службу в Збройних Силах України та інших військових формуваннях, - до 18 місяців;

для осіб, які на час призову на строкову військову службу мають ступінь вищої освіти магістра, - до 12 місяців.

Згідно з п. 1 частиною 9 вказаної статті Закону №2232-ХІІ під час дії особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба продовжується понад встановлені строки:

на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктами "б", "в", "г" частини другої, пунктами "б", "в", "г", "ґ", "д", "е" частини третьої статті 26 цього Закону;

до дня завершення виконання завдань в інтересах оборони України, безпосередньої участі у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України;

на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктами "б", "в", "г" частини другої, пунктами "б", "в", "г", "ґ", "д", "е" частини третьої статті 26 цього Закону.

Крім того суд апеляційної інстанції зазначає, що станом на 07.04.2022 зазначена норма також передбачала продовження строку строкової військової служби понад встановлені строки у зв`язку із введенням воєнного стану.

Поряд з цим порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі регламентується Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення №1153/2008).

Абзац 4 пункту 195 Положення №1153/2008 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає, що звільнення у запас військовослужбовців, зазначених в абзаці першому цього пункту, провадиться відразу після вислуги ними встановлених строків строкової військової служби, передбачених частиною першою статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Військовослужбовці строкової військової служби, які вислужили встановлені строки, у разі потреби за рішенням Президента України можуть бути затримані на військовій службі на строк до шести місяців або у разі настання особливого періоду продовжують проходити військову службу понад встановлені строки до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", крім випадків, визначених пунктами "б", "в", "г" частини другої статті 26 цього Закону.

Пункт 210 Положення №1153/2008 обумовлює, що звільнення військовослужбовців строкової військової служби проводиться на підставах, визначених частиною другою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", командиром військової частини, який має право видавати накази по стройовій частині.

Військовослужбовці строкової військової служби, які вислужили встановлені строки, у разі потреби відповідно до указу Президента України можуть бути затримані на військовій службі на строк до шести місяців.

Під час дії особливого періоду до введення воєнного стану військовослужбовці продовжують проходити строкову військову службу понад встановлені строки до строків, визначених рішенням Президента України, крім випадків, визначених пунктами "б", "в", "г" частини другої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". З моменту введення воєнного стану (настання воєнного часу) військовослужбовці, у яких закінчився строк строкової військової служби, продовжують проходити військову службу до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених пунктами "б", "в", "г" частини другої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Після оголошення демобілізації військовослужбовці, у яких закінчився строк строкової військової служби, звільняються з військової служби на підставі, визначеній пунктом "а" частини другої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

У пункті 14.10 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 р. за № 438/16454, визначено, що військовослужбовці, яким під час дії особливого періоду військова служба продовжена понад встановлені строки або стосовно яких із настанням особливого періоду були скасовані накази про звільнення з військової служби, що були видані до оголошення мобілізації, або які в особливий період уклали контракт на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», після оголошення демобілізації звільняються з військової служби за підставами, визначеними пунктом «а» частини другої, пунктом «а» частини третьої, пунктом 1 частини п`ятої та пунктом 1 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Аналізуючи вищевикладені норми суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у військової частини НОМЕР_1 , станом на час розгляду рапорту ОСОБА_1 від 27.11.2023 про звільнення з військової служби, не було повноважень для звільнення позивача з військової служби, оскільки чинним на той час законодавством передбачалось звільнення військовослужбовця з військової служби лише у разі оголошення демобілізації

Таким чином судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність посадових осіб військової частини НОМЕР_1 щодо незвільнення з військової служби позивача на підставі поданого рапорту про звільнення посадових осіб військової частини НОМЕР_1 та доданими до нього підтверджуючими документами, оскільки відповідачем була надана відповідь на поданий позивачем рапорт, зміст вказаної відповіді не суперечив чинному на той час законодавству.

Крім того, відповідачем до відзиву додано копію наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частин) від 11.04.2024 №104, згідно з яким солдата ОСОБА_1 ЗВІЛЬНЕНО з військової служби та з 11.04.2024 та виключено зі списків військової частини та знято з усіх видів забезпечення на підставі Указу Президента України 149/2024 від 07.03.2024.

Стосовно заявлених позовних вимог визнати протиправними дії посадових осіб військової частини НОМЕР_1 щодо відмови від розгляду рапорту ОСОБА_1 на звільнення з військової служби та ненаправлення документів на звільнення безпосередньо до посадових осіб, які мають право звільнення з військової служби та зобов`язати посадових осіб військової частини НОМЕР_1 направити документи на звільнення з військової служби ОСОБА_1 безпосередньо до посадових осіб, які мають право звільнення з військової служби, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Позивач стверджує, що відповідачем протиправно не було розглянуто його рапорт від 18.08.2023 про звільнення з військової служби. Разом з тим матеріали справи не містять відомостей про отримання військовою частиною НОМЕР_1 саме вказаного рапорту, відтак у суду відсутні підстави для визнання протиправними дій відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у розгляді поданого ним рапорту.

Крім того, військова частина НОМЕР_1 розглянула рапорт позивача від 27.11.2023, відповідь була оформлена листом від 14.12.2023 року №844/2226.

Позивач також просив зобов`язати посадових осіб військової частини НОМЕР_1 направити документи на його звільнення з військової служби безпосередньо до посадових осіб, які мають право звільнення з військової служби, проте вказана вимога є необґрунтованою, оскільки відповідно до абз. 1 п. 210 Положення № 1153/2008 звільнення військовослужбовців строкової військової служби проводиться на підставах, визначених частиною другою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", командиром військової частини, який має право видавати накази по стройовій частині, тобто, у даному випадку, звільнення військовослужбовців строкової служби належить до компетенції командира військової частини НОМЕР_1 .

Враховуючи наведене у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Інші доводи у справі не впливають на вирішення даної справи та на правильність висновків суду першої інстанції.

В даному випадку доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 05 серпня 2024 року.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Ватаманюк Р.В. Капустинський М.М.