Справа № 755/8838/24
Суддя: Черпак Юрій Кононович
Дата ухвалення: 2024-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 755/8838/24 Головуючий у 1-й інстанції: Галаган В.І.
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Черпака Ю.К.,

суддів Маринчак Н.Є., Штульман І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Шияна Артема Олександровича, подану в інтересах громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року про повернення позовної заяви з вимогами до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 (далі - позивач/апелянт) звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішень, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області в особі територіального підрозділу - Фатівського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства № 015617 від 14 травня 2024 року та рішення про заборону в`їзду в України від 14 травня 2024 року відносно громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року позовну заяву громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2 повернуто з підстав, визначених пунктом 6 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог, щодо яких законом визначена підсудність різним судам. Суд першої інстанції зазначив про фактичне об`єднання позивачем позовних вимог з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень у справі про примусового повернення в країну походження або третю країну, яка підсудна місцевому суду як адміністративному суду, із позовною вимогою про заборону позивачу в`їзду в Україну, що є вимогою, яка не підлягає розгляду місцевим судом, а належать до предметної і територіальної юрисдикції Київського окружного адміністративного суду.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Зазначив, що дана адміністративна справа відповідно до пункту 3 частини першої статті 20, частини першої статті 288 Кодексу адміністративного судочинства України належить до предметної юрисдикції (підсудності) Дніпровського районного суду міста Києва, тому з метою запобігання вирішенню справи з порушенням правил юрисдикції (підсудності) та неповноважним складом суду, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, дану справу слід передати для розгляду до Дніпровського районного суду міста Києва.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційний розгляд справи відповідно до частини другої статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів вирішено продовжити на розумний строк її апеляційний розгляд.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та наявності підстав для повернення позовної заяви, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Пунктом 1 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

З матеріалів справи вбачається, що предметом пред`явленого позову є прийняття Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області щодо позивача одного рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та про заборону в`їзду в Україну.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною 2 статті 26 Закону № 3773-VI визначено, що Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Таким чином, рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну є санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом № 3773-VI підстав.

Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (3773-17).

Пунктом 3 частини першої статті 20 КАС України передбачено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, пов`язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України, щодо примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства.

Згідно з частиною першою статті 288 КАС України позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Таким чином, рішення про примусове повернення в країну походження або третю країну може бути оскаржено іноземцем саме до місцевого загального суду як адміністративного суду, відповідно до правил розмежування предметної юрисдикції адміністративних судів.

Зі змісту позовної заяви можна встановити, що оскаржуване рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства № 015617 від 14 травня 2024 року прийняте на підставі статті 26 Закону № 3773-VI.

Також, вказаним рішенням встановлена заборона позивачу на в`їзд в Україну терміном на 3 роки теж на підставі частини другої статті 26 Закону № 3773-VI.

Отже, в даних спірних правовідносинах рішення в частині заборони в`їзду в Україну є похідним від примусового повернення іноземця до країни походження або третьої країни, а заявлені позивачем вимоги про скасування рішення суб`єкта владних повноважень про примусове повернення (основна вимога) та про заборону в`їзду в Україну є пов`язаними вимогами.

Згідно з пунктом 6 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 172 КАС України, яка регулює правила об`єднання і роз`єднання позовів, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

За частинами четвертою і п`ятою вказаної норми закону не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом, та щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.

Із зазначеними приписами статті 172 КАС України кореспондуються положення частини другої статті 21 КАС України, якою передбачено, якщо справа щодо пов`язаних вимог територіально підсудна різним місцевим адміністративним судам, то її розглядає один з цих судів за вибором позивача.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку, що спір між сторонами щодо правомірності оскаржуваного рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , яке супроводжується забороною на в`їзд в Україну терміном на 3 роки, підлягає вирішенню місцевим загальним судом як адміністративним судом.

Така правова позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 802/294/17-а, висновки якої відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України підлягають врахуванню в цій спірній ситуації.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для Суду природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали про повернення позовної заяви дійшов помилкового висновку про порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог та підсудності цієї справи в частині позовних вимог окружному адміністративному суду.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, є підстави, передбачені статтею 320 КАС України, для скасування його ухвали та направлення справи для продовження розгляду на стадію вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись статтями 308, 315, 320, 321, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Шияна Артема Олександровича, подану в інтересах громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року скасувати, а справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Маринчак Н.Є.

Штульман І.В.