Справа № 280/5737/24
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2024-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

05 серпня 2024 року Справа № 280/5737/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, 158-Б, м. Запоріжжя, 69057, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 06 червня 2024 року № 35 про відмову ОСОБА_1 в призначені пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_2 з 24 жовтня 1983 року по 28 лютого 1994 року, з 03 травня 1995 року по 01 липня 1995 року, з 03 липня 1995 року по 18 серпня 1996 року, з 01 квітня 2024 року по 30 травня 2024 року, призначивши позивачу пенсію за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з часу звернення з заявою про призначення пенсії (30 травня 2024 року).

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що 30 травня 2024 року звернулась з заявою до територіального органу Пенсійного фонду України про призначення пенсії за віком. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 06 червня 2024 року № 35 в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з відсутністю у неї необхідного страхового стажу. Згідно вищезазначеного рішення, за доданими документами до страхового стажу позивача згідно даних трудової книжки НОМЕР_2 від 29 вересня 1983 року не зараховано: період з 24 жовтня 1983 року по 28 лютого 1994 року, оскільки даний запис завірений печаткою УРСР, що не відповідає Інструкції про порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампів» від 18 жовтня 1993 року № 643; період з 03 травня 1995 року по 01 липня 1995 року, оскільки запис про звільнення не завірено підписом відповідальної особи, що є порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок; з 03 липня 1995 року по 18 серпня 1996 року, оскільки в даті наказу про звільнення не зазначено день звільнення. Крім цього, до страхового стажу не враховано період з 01 квітня 2024 року по 30 травня 2024 року. Вищезазначене рішення, на думку позивача є незаконним, та таким, що порушує її право на призначення пенсії за віком за ознакою набутого страхового стажу, а відтак підлягає скасуванню. Позов просить задовольнити.

Ухвалою суду від 24 червня 2024 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, а також встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання суду відзиву на позовну заяву.

05 липня 2024 року представником відповідача до суду через особистий кабінет в підсистемі «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву, який містить заперечення проти задоволення позову з огляду на те, що надана позивачем трудова книжка не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок. Також, вказує, про передчасність вимог позивача щодо зарахування до її страхового стажу періоду роботи з 01 квітня 2024 року по 30 травня 2024 року.

Також, прохальна частина відзиву на позовну заяву, містила клопотання про залучення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у якості співвідповідача по справі.

Ухвалою суду від 08 липня 2024 року у задоволенні клопотання представника Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про залучення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у якості співвідповідача відмовлено.

09 липня 2024 року представником позивача до суду надано відповідь на відзив, у якій останній не погоджується із доводами представника відповідача стосовно відсутності підстав для задоволення позову. Позовну заяву просить задовольнити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

30 травня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком.

З урахуванням принципу екстериторіальності вищезазначена заява передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в запорізькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 06 червня 2024 року № 35 в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з відсутністю у неї необхідного страхового стажу.

Згідно вищезазначеного рішення вік заявника становить 61 рік 00 місяців 5 днів.

Страховий стаж заявника становить 18 років 02 місяці 26 днів.

За доданими документами до страхового стажу позивача згідно даних трудової книжки НОМЕР_2 від 29 вересня 1983 року не зараховано:

- період з 24 жовтня 1983 року по 28 лютого 1994 року, оскільки даний запис завірений печаткою УРСР, що не відповідає Інструкції про порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампів» від 18 жовтня 1993 року № 643;

- період з 03 травня 1995 року по 01 липня 1995 року, оскільки запис про звільнення не завірено підписом відповідальної особи, що є порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок;

- період з 03 липня 1995 року по 18 серпня 1996 року, оскільки в даті наказу про звільнення не зазначено день звільнення.

Вважаючи таке рішення відповідача протиправним позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Статтею 26 Закону №1058-IV визначено, що право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року не менше 30 років.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637), визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (пункт 3 Порядку №637).

Зі змісту наведених норм слідує, що положення Порядку №637 щодо підтвердження стажу роботи, який є спеціальним по відношенню до Закону України «Про пенсійне забезпечення», мають бути застосовані лише у чітко визначених та вичерпних випадках, а саме: за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Разом з тим, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Визначаючись щодо доводів відповідача про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду з 24 жовтня 1983 року по 28 лютого 1994 року суд зазначає наступне.

Постановою Держкомтруда СРСР 20 червня 1974 року №162 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях (далі Інструкція №162), яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1.1 Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.

Згідно з абзацами 2, 3 пункту 2.2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Абзацом 1 пункту 2.10 Інструкції №162 встановлено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

Згідно з пунктом 2.11 Інструкції №162 першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №162 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, що внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, завіряються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Аналогічні вимоги закріплені в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58.

Як встановив суд, що робота позивача у період з 24 жовтня 1983 року по 28 лютого 1994 року, у період з 03 травня 1995 року по 01 липня 1995 року та у період з 03 липня 1995 року по 18 серпня 1996 року підтверджуються записами у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , копія якої міститься в матеріалах справи.

Суд зауважує, що працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

В свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Правова позиція щодо того, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для зазначеної у такій трудовій книжці особи, викладена в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №677/277/17.

При цьому суд також бере до уваги те, що обставини, які слід встановити у цій справі, значно віддалені у часі, а також враховує відсутність вини позивача, оскільки обов`язок належного оформлення підтверджуючих стаж документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб.

Тому доводи відповідача про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 03 травня 1995 року по 01 липня 1995 року та з 03 липня 1995 року по 18 серпня 1996 року у зв`язку із наданням документів, заповнених із порушеннями вимог Інструкції є безпідставними.

Відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР від 24 серпня 1991 року №1427-XII, проголошено 24 серпня 1991 року Україну незалежною демократичною державою.

Тобто, з 24 серпня 1991 року Українська РСР припинила своє існування та існує самостійна українська держава - Україна.

При цьому, твердження відповідача про те, що період з 24 жовтня 1983 року по 28 лютого 1994 року зарахувати до страхового стажу не можливо у зв`язку з тим, що запис про звільнення завірено печаткою УРСР, не ґрунтуються на жодній нормі законодавства. Положення постанови Президії Верховної Ради України «Про заходи щодо забезпечення виконання вимог дозвільної системи» та Інструкції про порядок видачі дозволів на виготовлення печаток і штампів, затвердженої наказом МВС України від 18 жовтня 1993 року №643, не містять положень про не чинність проставлених печаток та штампів.

Крім того, суд враховує, що в трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 містяться відомості про те, що позивач у період з 24 жовтня 1983 року по 28 лютого 1994 року працювала на посаді працівника. Цей період є неперервним.

При цьому відповідач не надав суду жодних доказів, що відомості, які містяться в трудовій книжці позивача, містять неправдиві або недостовірні дані. В судовому порядку трудові книжки позивача недійсними також не визнавалась.

Отже, періоди роботи з 24 жовтня 1983 року по 28 лютого 1994 року, з 03 травня 1995 року по 01 липня 1995 року та з 03 липня 1995 року по 18 серпня 1996 року слід зарахувати до страхового стажу позивача.

Таким чином, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 06 червня 2024 року № 35 є протиправним та його слід скасувати.

В той же час, не підлягають вимоги позивача щодо зарахування до її страхового стажу періоду роботи з 01 квітня 2024 року по 30 травня 2024 року, оскільки оскаржуване в даній справі рішення відповідача, яке є предметом спору в даній адміністративній справі, не містить інформації щодо не зарахування заявленого періоду.

При цьому, суд критично оцінює доводи відповідача відносно того, що оскільки станом, на дату розгляду заяви про призначення пенсії відомості щодо сплати єдиного внеску за вказаний період в системі персоніфікованого обліку відсутні тому підстав для їх зарахування не має, що свідчить про передчасність даної вимоги, оскільки записи щодо вказаного періоду в першу чергу підтверджуються записами в трудовій книжці. Відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку (в індивідуальних відомостях про застраховану особу) відомостей про сплату підприємством-роботодавцем страхових внесків (єдиного внеску) для нарахування пенсії за наявності відомостей, які підтверджують нарахування заробітної плати (доходу), на які відповідно до Закону нараховуються страхові внески (єдиний внесок), - не є підставою для позбавлення особи права на пенсію.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 208/6680/16-а, від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а, від 4 вересня 2018 року у справі № 482/434/17.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити пенсію за віком, з 30 травня 2024 року, суд зазначає наступне.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вищевказана позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки вказані повноваження відносяться виключно до дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Поряд з цим, відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку №22-1, серед інших заяв, заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Згідно з пунктом 4.10. Порядку № 22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Таким чином, заява про призначення пенсії подається особою до територіального органу Пенсійного фонду України (органу, що призначає пенсію), після сканування якої та сканування копій доданих до неї документів (формування електронної пенсійної справи), за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію.

Отже, заява про призначення пенсії може бути розглянута як територіальним органом Пенсійного фонду, до якого заява була подана, так і іншим територіальним органом Пенсійного фонду.

А вже після призначення пенсії електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Обираючи спосіб захисту, суд, зважаючи на його ефективність з точки зору статті 13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, приходить до висновку, що з метою ефективного захисту прав позивача слід зобов`язати ГУ ПФУ в Запорізькій області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 30 травня 2024 року, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Приписами частини 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).

Враховуючи те, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

Відповідно до приписів частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

За таких обставин, за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Запорізькій області, яким прийнято протиправне рішення на користь позивача стягується судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Керуючись статтями 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 06 червня 2024 року № 35 про відмову ОСОБА_1 в призначені пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_2 з 24 жовтня 1983 року по 28 лютого 1994 року, з 03 травня 1995 року по 01 липня 1995 року, з 03 липня 1995 року по 18 серпня 1996 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 30 травня 2024 року, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині судового рішення в адміністративній справі № 280/5737/24.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 605,60 грн. грн. (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення виготовлено в повному обсязі 05 серпня 2024 року.

Суддя Д.В. Татаринов