Справа № 380/14720/22
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2024-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення апеляційної скарги

06 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/14720/22 пров. № А/857/18373/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Курильця А. Р.
суддів -Мікули О. І.
Пліша М. А.
перевіривши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року у справі № 380/14720/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними дій,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними дій.

Не погодившись із прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Ухвалою судді Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2024 року апеляційну скаргу залишено без руху у зв`язку з невідповідністю апеляційної скарги вимогам статті 296 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: не додано документа про сплату судового збору та надано десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення виявлених недоліків.

При цьому суд відхилив покликання скаржника про відсутність в останньої обов`язку зі сплати судового збору, з огляду на те, що спір стосується тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України та пов`язаний з дискримінацією.

Копію зазначеної ухвали скаржник отримав 19 липня 2024 року (18.07.2024р. о 21:35 год.) до електронного кабінету користувача підсистеми "Електронний суд", що підтверджується довідкою Восьмого апеляційного адміністративного суду про доставку електронного листа.

На виконання вимог вищевказаної ухвали апелянт подала клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги у справі №380/14720/22.

Зазначає скаржниця, що 1) предметом спору є рішення суб`єкта владних повноважень, яке базується на забороні виїзду за межі території України, відповідно до п.18 ч.2 ст.3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється за подання позовної заяви про тимчасове обмеження права громадян України на виїзд за межі території України; 2) обґрунтовуючи предмет та підстави позову позивач вказувала про допущення щодо неї дискримінації, яка полягає в тому, що жодному іншому працівнику не було зменшено тривалість відпустки та не було обмежено виїзду за межі території. Тобто предметом дослідження судом є питання наявності чи відсутності дискримінації, відтак відповідно до п. 6' ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів щодо спорів, пов`язаних із дискримінацією; 3) відповідно до п.3 ч.1 ст.2 Закону України «Про судовий збір» однією із підстав для звільнення від сплати судового збору позивача зазначено справи, де предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Вирішуючи подане письмове клопотання, колегія суддів виходить з наступного.

Законом України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" внесено зміни до частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", а саме доповнено пунктом 6-1, такого змісту: "позивачі за подання позовів щодо спорів, пов`язаних із дискримінацією". Цей закон набрав чинності з 04 жовтня 2012 року.

Разом із тим, Законом України від 22 травня 2015 року N 484-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" статтю п`яту Закону України "Про судовий збір" викладено у новій редакції, в якій передбачено вичерпний перелік осіб, які звільняються від сплати судового збору. Проте позивачі за подання позовів щодо спорів, пов`язаних із дискримінацією до зазначеного кола осіб не відносяться. Це закон набрав чинності з 01 вересня 2015 року.

Таким чином у період з 04 жовтня 2012 року до 01 вересня 2015 року позивачі за подання позовів щодо спорів, пов`язаних із дискримінацією, були звільнені від сплати судового збору.

ОСОБА_1 з апеляційною скаргою на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року звернулася у липні 2024 року.

Таким чином на момент звернення ОСОБА_1 з апеляційною скаргою 15 липня 2024 року, Законом України "Про судовий збір" не передбачено пільг щодо сплати судового збору для позивачів за подання позовів щодо спорів, пов`язаних із дискримінацією.

Відтак з урахуванням викладеного колегія суддів відхиляє заяву позивача про звільнення від сплати судового збору, оскільки статтею 5 Закону України "Про судовий збір" передбачено вичерпний перелік осіб, які звільняються від сплати судового збору, проте позивач до зазначеного кола осіб не відноситься.

Посилання ОСОБА_1 на підпункт 4 пункту другого Розділ Прикінцеві положення Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні", як на підставу звільнення від сплати судового збору є безпідставними, оскільки саме цією нормою було внесено зміни до статті 5 Закону України "Про судовий збір", які у подальшому були виключені (у зв`язку із викладенням у новій редакції цієї статті згідно Закону України від 22 травня 2015 року № 484-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору").

Аналогічний підхід до правозастосування наведений Верховним Судом в постановах від 25 квітня 2018 року в справі N 569/11761/16-ц та від 10 липня 2019 року в справі N 202/1915/16-ц.

Щодо посилань на пункт 18 частини другої статті 3 Закону України "Про судовий збір", за яким судовий збір не справляється за подання позовної заяви, апеляційної скарги у справах про тимчасове обмеження права громадян України на виїзд за межі України, потрібно зазначити про таке.

Цим пунктом частину другу статті 3 цього Закону доповнено згідно із Законом України від 30 листопада 2021 року N 1914-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень", яким також Кодекс адміністративного судочинства України доповнено статтею 289-2 "Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу тимчасового обмеження права громадян України на виїзд за межі території України".

Отже, пункт 18 частини другої статті 3 Закону України "Про судовий збір" стосується саме позовної заяви, апеляційної скарги у справах про тимчасове обмеження права громадян України на виїзд за межі України, поданих в порядку статті 289-2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Однак розглядуваний спір не належить до визначеної ст. 289-2 Кодексу адміністративного судочинства України категорії справи.

Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом в постанові від 27 листопада 2023 року в справі № 2-2434/10 (провадження N 61-6183св23).

Щодо посилання на те, що предметом позову є захист соціальних, трудових прав, як підставу звільнення від сплати судового збору апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з позицією, сформованою у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року N 215/3831/16-а (2-а/215/128/16), передбачено, що звільнення від сплати судового збору (відстрочення, розстрочення його сплати або зменшення його розміру) з підстав, передбачених статтею 133 КАС України та статтею 8 Закону України "Про судовий збір" є прерогативою суду, який вирішує питання відкриття провадження (прийняття заяви, скарги тощо).

Частиною першою статті 133 КАС України передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір". За змістом статті 8 цього Закону враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Отже, з аналізу вищевикладеного вбачається, що питання, зокрема звільнення від сплати судового збору знаходиться у межах суддівського розсуду, який може бути реалізований за наявності певних обставин, які мають бути підтверджені належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами скрутного майнового стану сторони.

З огляду на наведене, звільнення від сплати судового збору є дискреційним правом, а не обов`язком суду, можливість реалізації якого пов`язується з майновим станом особи.

Так, умови, визначені у пунктах 1 та 2 частини першої статті 8, можуть застосовуватися лише до фізичних осіб, котрі перебувають у такому фінансовому стані, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру їх річного доходу, та до фізичних осіб, що мають певний соціальний статус, підтверджений державою, - є військовослужбовцями, батьками, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; одинокими матерями (батьками), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; особами, які діють в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Щодо третьої умови, визначеної у пункті 3 частини першої статті 8, то законодавець, застосувавши слово «або», не визначив можливість її застосування за суб`єктом застосування, в той же час визначив коло предметів спору, коли така умова може застосовуватись, - лише у разі, коли предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю, тобто особистих майнових та особистих немайнових прав фізичних осіб.

Право на звернення до суду не є абсолютним, а здійснюється на підставах і в порядку, установлених законом. Кожний із процесуальних кодексів установлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур, та осіб, котрі можуть ініціювати їхнє вирішення. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу, що не є порушенням прав на справедливий судовий розгляд та ефективний засіб юридичного захисту, гарантованих статтями 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене в статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (mutatis mutandis пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі "Перетяка та Шереметьєв проти України", заяви N 17160/06 та N 35548/06; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі "Меньшакова проти України", заява N 377/02).

Суд апеляційної інстанції наголошує, що одне лише посилання про те, що предметом позову в цій справі є захист соціальних, трудових прав не є достатньою підставою для звільнення скаржника від сплати судового збору.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" вказав: "Суд ще раз нагадує, що він ніколи не виключав можливості того, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Більше того, Суд вважає, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах. Таким чином, вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції".

Водночас колегія суддів зазначає, що клопотання про продовження строку для усунення недоліків апеляційної скарги у справі №380/14720/22 до моменту вирішення клопотання про звільнення від сплати судового збору є безпідставним та необґрунтованим, а відтак не підлягає до задоволення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до приписів статті 169 КАС України, повернення апеляційної скарги не позбавляє особу права повторного звернення до суду з цією апеляційною скаргою в порядку визначеному цим процесуальним законом, а тому особа не позбавлена можливості надавати належні докази на підтвердження існування передбачених законом підстав для звільнення від сплати судового збору при повторному зверненні з відповідною апеляційною скаргою.

Проаналізувавши матеріали справи, суд прийшов до висновку про наявність підстав для повернення апеляційної скарги з огляду на наступне.

У встановлений суддею-доповідачем строк особою, яка подала апеляційну скаргу, не усунуто недоліків апеляційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 298 Кодексу адміністративного судочинства України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 296 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга повертається скаржнику, якщо останній не усунув недоліки апеляційної скарги, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

На підставі викладеного, керуючись статтями 169, 296, 298 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року у справі № 380/14720/22 повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш