Справа № 240/12982/21
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2024-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

(про відмову у відстроченні чи розстроченні виконання рішення суду,

зміні чи встановленні способу і порядку виконання судового рішення)

06 серпня 2024 року м. Житомир справа № 240/12982/21

категорія 111020300

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шимоновича Р.М.,

розглянувши у письмовому провадженні заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення суду у справі за позовом Головного управління ДПС у Житомирській області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкової заборгованості,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулося Головне управління ДПС у Житомирській області з позовом, в якому просить: стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 податкову заборгованість у сумі 131494,13 грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 29.04.2022 адміністративний позов Головного управління ДПС у Житомирській області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкової заборгованості - задоволено.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 податкову заборгованість в сумі 131494 (сто тридцять одна тисяча чотириста дев`яносто чотири) грн. 13 коп.

Вказане рішення суду набрало законної сили 28.11.2022.

На виконання рішення суду Житомирським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист.

Відповідач звернувся до суду із заявою про розстрочення виконання рішення суду внаслідок скрутного фінансового становища. Зазначає, що у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 єдиним джерелом доходів є самостійне здійснення підприємницької діяльності. Причинами нестабільного фінансового становища відповідача за 2020-2021 роки в період виникнення податкового боргу був дефіцит коштів на поточну діяльність, значний зріст матеріальних витрат на забезпечення виробничого циклу, зниження купівельної спроможності споживачів у зв`язку з низькими доходами населення та суб`єктів господарювання на замовлення послуг з ремонту та обслуговування холодильних систем, що дозволяє підвищити ціну реалізації послуг. Стверджує, що вживав заходи щодо покращення свого фінансового становища, а саме: 02.03.2023 відповідачем було укладено договір підряду №02/03/23 з Приватною фірмою "Наутілус" з монтажу систем кондиціонування зі строком виконання з 02.03.2023 по 29.12.2023. Крім того, посилається на запровадження карантинних заходів та введення воєнного стану. Вважає, що вказані обставини обставини істотно ускладнюють виконання рішення, а тому просить задовольнити вимоги заяви, поданої у порядку 378 КАС України.

Позивач подав до суду заперечення на заяву про розстрочення виконання рішення суду, у якій просить відмовити у її задоволенні, з тих підстав, що відповідачем не надано суду фактичних даних про позивачем заходів щодо покращення своєї фінансово-господарської діяльності за рахунок яких відбувається погашення податкової заборгованості.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні заяви про розстрочення виконання рішення необхідно відмовити, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 3 статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Підставою для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідач просить відстрочити виконання рішення суду, мотивуючи своє звернення тим, що фактично наразі у відповідача відсутні кошти на рахунках для виконання рішення суду в цій справі.

При цьому суд враховує, що лише у виняткових випадках суд може відстрочити чи розстрочити виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють його виконання або роблять його неможливим.

Відповідно до статті 14, 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідач просить розстрочити виконання рішення суду в цій справі фактично через важке фінансове становище.

Однак, такі доводи відповідача не є безумовною підставою для застосування положень статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Як зазначалося вище, відповідно до частини 1 статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Підстави для звернення до суду із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення встановлені статтею 378 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно частини 3 якої звернення з заявою передбачає наявність обставин, що ускладнюють виконання судового рішення. Перелік таких обставинам установлений названою правовою нормою, а саме такими обставинами є:

- відсутність коштів на рахунку;

- відсутність присудженого майна в натурі;

- стихійне лихо та інші подібні обставини.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) щодо фізичної особи тяжке захворювання самої особи або членів її сім`ї, її матеріальне становище;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

З огляду на відсутність передбачених критеріїв для визначення поважності таких підстав, прийняття відповідних рішень є дискреційним повноваженням суду, яке він реалізує за власними переконаннями, з урахуванням конкретних обставин справи. При цьому, таке розстрочення здійснюється виключно у виняткових випадках, за умови, що суд установить наявність обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо).

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

При розгляді заяв щодо розстрочення виконання судового рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків розтермінування виконання рішення в цілому. Наявність підстав має бути доведена боржником.

Відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення застосовується з метою зменшення надмірного тягаря на боржника, якщо такий тягар може призвести до виникнення ситуації, за якої виконання судового рішення стане взагалі неможливим.

У постанові від 06 грудня 2019 року у справі №2а/0570/6531/2011 Верховний Суд дійшов висновку, що відстрочення в розумінні зазначеної норми закону є відкладенням чи перенесенням дати виконання рішення на новий строк, який визначається адміністративним судом, та допускається у виняткових випадках, залежно від обставин справи. Підставою для відстрочення можуть бути конкретні існуючі, об`єктивні, виключні обставини, що ускладнюють виконання судового рішення у встановлений строк або фактично унеможливлюють таке.

Оцінюючи доводи заяв про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, суди повинні враховувати, що ці заходи не повинні створювати боржнику можливість ухилятися від виконання судового рішення. До уваги повинні братися не лише реальний майновий стан боржника, але й його наміри, що свідчать про бажання виконати рішення.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 січня 2020 року у справі №819/150/17.

У рішенні від 27 листопада 2008 року у справі № 1-37/2008 Конституційний Суд України вказав, що Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами і територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов`язань утверджується сутність держави як соціальної і правової.

Відповідно до статей 1, 3 Конституції України та принципів бюджетної системи (стаття 7 Бюджетного кодексу України) держава не може довільно відмовлятися від взятих на себе фінансових зобов`язань, передбачених законами, іншими нормативно-правовими актами, а повинна діяти ефективно і відповідально в межах чинного бюджетного законодавства (абзаци другий, третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення 27 листопада 2008 року у справі №1-37/2008).

Таким чином, законодавство, що визначає фінансові зобов`язання держави, має первинний характер, а бюджетне законодавство похідний від нього характер.

Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України, зокрема, у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 09 липня 2007 року №6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Зокрема, у рішенні від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово констатував, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Окрім того, відповідно до рішень ЄСПЛ «Кечко проти України» (заява № 63134/00, пункти 23, 26) та «Ромашов проти України» (заява №67534/01, пункт 43), реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

Суд вважає, що при розгляді заяв або клопотань щодо розстрочення виконання судового рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому. Наявність підстав для відтермінування має бути доведена боржником. Строки відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку для повного виконання рішення суду. Надання такого не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника, натомість повинне базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.

При цьому, відповідачем не надано до суду безумовних доказів на підтвердження обставин, що заважають вчасно виконати рішення суду.

Суд зазначає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, має з урахуванням поточних умов вишукувати заходів для найскорішого поновлення прав позивача, а розстрочення виконання рішення суду призведе до необґрунтованого та невизначеного у часі продовження порушення законних прав та інтересів позивача.

Окрім того, відповідач у справі достатніх та безспірних доказів на обґрунтування своєї заяви суду не надав та не вказав строки, в які останній зобов`язується виконати рішення.

Враховуючи викладене, суд вважає, що заява відповідача про розстрочення виконання рішення суду не підлягає задоволенню, а рішення суду в цій справі є обов`язковим до виконання відповідачем.

Керуючись статтями 243, 248, 378 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

У задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2022 року у справі № 240/12982/21 за позовом Головного управління ДПС у Житомирській області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкової заборгованості - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дати її постановлення.

Суддя Р.М.Шимонович