Справа № 200/5034/24
Суддя: Крилова М.М.
Дата ухвалення: 2024-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2024 року Справа№200/5034/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Крилової М.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дружківського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

22 липня 2024 року до Донецького окружного адміністративного суду, через підсистему ЄСІТС «Електронний Суд», надійшов позов адвоката Ткачука В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 до Дружківського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про:

- визнання дії та бездіяльність Дружківського ВДВС у Краматорському районі Донецької області Східного МУ Міністерства юстиції щодо фактичного не виконання в повному обсязі Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 року по справі №200/19222/21, протиправними;

- зобов`язання Дружківський ВДВС у Краматорському районі Донецької області Східного МУ Міністерства юстиції виконати Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 року по справі №200/19222/21 в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - за період з 29.08.2016 року по 28.08.2021 року (день фактичної виплати індексації), з урахуванням виплат індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року, у сумі 65346,03 грн. та з 29.08.2016 року по 28.08.2021, у сумі 80368,98 грн., які були виплачені 28.08.2021 та 22.05.2024.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем протиправно винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки рішення у справі № 200/19222/21 не виконано.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 23 липня 2024 року позову заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 26 липня 2024 року поновлено строк звернення до суду, відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження у письмовому провадженні з урахуванням статті 287 КАС України, витребувано копії та докази.

Ухвалою суду від 01 серпня 2024 року повторно витребувано у відповідача копії та докази.

05 серпня 2024 року від відповідача надійшли заперечення на позовну заяву, у якій висловлено незгоду з позовними вимогами. Відповідач вказав, що державним виконавцем Дружківського ВДВС вжито всі виконавчі дії передбачені Законом України «Про виконавче провадження» для примусового виконання рішень даної категорії.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 виданий Житомирським МВ УМВС України в Житомирській області 25 квітня 2006 року.

Позивач є особою з інвалідністю 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджуються посвідченням серії НОМЕР_2 від 17.11.2023.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10.03.2023 року по справі № 200/19222/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_3 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 23.12.2019 року з урахуванням абзаців 4-6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - за період з 29.08.2016 року по 28.08.2021 року (день фактичної виплати індексації).

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_3 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) в повному розмірі індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 23.12.2019 року з урахуванням абзаців 4-6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - за період з 29.08.2016 року по 28.08.2021 року (день фактичної виплати індексації).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення набрало законної сили 10.04.2023.

15.08.2023 року видано виконавчий лист.

Постановою державного виконавця Дружківського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 19.02.2024 року відкрито виконавче провадження № 74181041 з примусового виконання виконавчого листа №200/19222/21, виданого Донецьким окружним адміністративним судом 15.08.2023 про зобов`язання ВЧ НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати за період з 29.08.2016 по 28.08.2021 року.

27.03.2024 року відповідач надіслав до Військової частини НОМЕР_3 запит №17954 в якому просив терміново надати вичерпну інформацію чи виконано рішення суду стосовно нарахування та виплати компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму недоплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати за період з 29.08.2016 року по 28.08.2021 року.

02.04.2024 року відповідачем отримана відповідь від Військової частини НОМЕР_3 за вих.№692/3364, якою повідомлялося про отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження №74181041 та що наразі ведеться робота стосовно підготовки і скерування заявки з розрахунком необхідних коштів для виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 року по справі №200/19222/21, до розпорядника коштів, оскільки військова частина НОМЕР_3 не є розпорядником бюджетних коштів та отримує грошові асигнування з державного бюджету, у тому числі на виконання рішення суду із державного бюджету.

22.04.2024 року державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 74181041 прийнято постанову про накладення штрафу, якою на Військову частину НОМЕР_3 за невиконання судового рішення без поважних причин накладено штраф у розмірі 5100 грн.

Постановою від 02.05.2024 року повторно накладено штраф на Військову частину НОМЕР_3 у розмірі 10200 грн.

14.05.2024 року державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 74181041 прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» з одночасним повідомленням до органів досудового розслідування про вчинення боржником кримінального правопорушення.

Відповідачем до суду надано повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від 14.05.2024 року №26564, яке направлено до Відділу поліції №1 Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області.

Отримавши лист від 17.07.2024 року про хід виконавчого провадження № 74181041, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, суд виходив з наступного.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цьогоЗакону, а також рішеннями, які відповідно до цьогоЗаконупідлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частин першої-третьої статті 63 Закону України "Про виконавче провадження"за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При цьому, відповідно до п. 11 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження"виконавче провадження підлягає закінченню у разі: надсилання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Як встановлено судом, постанова державного виконавця від 14.05.2024 про закінчення виконавчого провадження № 74181041 з примусового виконання виконавчого листа №200/19222/21, виданого Донецьким окружним адміністративним судом 15.08.2023, винесена на підставі п. 11 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якого виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьоюстатті 63 цього Закону. Остання ж передбачає саме неможливість виконання рішення без участі боржника.

При цьому, відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно із статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частинами другою та четвертою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України , суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд зазначає, що 17.07.1997 Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Так, за змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (надалі - Конвенція) людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини`закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Також ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні п. 1 ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені ст. 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).

У справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (Рішення у справа «Сук проти України» та інші).

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень», у державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.03.2023 року по справі № 200/19222/21, в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - за період з 29.08.2016 року по 28.08.2021 року, залишається невиконаним.

У постанові від 04.03.2020 у справі № 750/11948/17 Верховним Судом викладено висновок, що накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам про вчинення кримінального правопорушення є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа та не можуть уважатись достатнім вчиненням виконавчих дій, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Ураховуючи наведене вище, суд вважає, що постанова державного виконавця від 14.05.2024 про закінчення виконавчого провадження ВП № 74181041 з примусового виконання виконавчого листа №200/19222/21, виданого Донецьким окружним адміністративним судом 15.08.2023, винесена передчасно й за відсутності доказів, які би підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.

Позовні вимоги про визнання дії та бездіяльність Дружківського ВДВС у Краматорському районі Донецької області Східного МУ Міністерства юстиції щодо фактичного не виконання в повному обсязі Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 року по справі №200/19222/21, задоволенню не підлягають. В даному випадку правові наслідки для позивача створює саме акт індивідуальної дії постанова про закінчення виконавчого провадження від 14.05.2024 року ВП №74181041.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд зважає на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оспорювані позивачем дії не відповідають критерію юридичної значимості, не створюють для неї жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни або припинення його прав, свобод, інтересів та не породжують для нього будь-яких обов`язків. Такі дії самі по собі не мають безпосереднього впливу на суб`єктивні права та обов`язки позивача шляхом позбавлення її можливості їх реалізувати та не покладають на неї певні обов`язки, не можуть вважатись такими, що порушують права, свободи чи інтереси позивача.

Обираючи спосіб захисту, суд, зважаючи на його ефективність з точки зору статті 13Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, приходить до висновку, про задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Дружківського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Купенко Світлани Ігорівни про закінчення виконавчого провадження ВП №74181041 від 14.05.2024 року.

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 40 Закону №1404-VIII виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно зістаттею 41 Закону №1404-VIIIу разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

З урахуванням викладеного позовні вимоги про зобов`язання відповідача виконати Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 року по справі №200/19222/21, задоволенню не підлягають, оскільки законодавством з питань примусового виконання судових рішень визначено відповідний порядок дій державного виконавця при виконанні судового рішення.

Також, суд зазначає, що судовому захисту підлягають лише порушені, не визнані чи оспорювані права, рішення суду не може регулювати відносини на майбутнє та ґрунтуватись на припущеннях. Станом на дату постановлення рішення у справі відсутні підстави вважати, що державним виконавцем, зважаючи на висновки, викладені у цьому рішенні, не буде поновлено виконавче провадження.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС Українив адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно із статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору та докази понесення інших судових витрат в матеріалах справи відсутні, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 32,139,243246,268-272,287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Дружківського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити певні дії -задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Дружківського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Купенко Світлани Ігорівни про закінчення виконавчого провадження ВП №74181041 від 14.05.2024 року.

В іншій частині позовних вимог- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана у десятиденний строк з дня його проголошення до Першого апеляційного адміністративного суду в порядку визначеномуст. 297 КАС України.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя М.М. Крилова