Справа № 692/752/24
Суддя: ЛЕВЧЕНКО Л. О.
Дата ухвалення: 2024-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 692/752/24
Провадження № 2-а/692/3/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року с-ще Драбів

Драбівський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Левченко Л.О.

за участю секретаря с/з Савенко О.В.

розглянувши у судовому засіданні (в спрощеному порядку) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції про визнання дій інспектора протиправними, визнання неправомірною та скасування постанови серія ЕНА № 02431186 від 19 червня 2024 року, повернення сплаченого штрафу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції про визнання дій інспектора протиправними, визнання неправомірною та скасування постанови серія ЕНА № 02431186 від 19 червня 2024 року, повернення сплаченого штрафу, відшкодування моральної шкоди.

І. Зміст позовних вимог.

Позовну заяву ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 19 червня 2024 року на трасі АД М-06 Київ-ЧОП, 423 км, його було зупинено працівниками патрульної поліції Рівненської області за керування автомобілем марки Нyundai Tucson, номерний знак НОМЕР_1 , з не досить яскраво освітленим номерним знаком. Вказав, що на наданому інспектором фото на планшеті було чітко видно його авто та освітлений номерний знак, з фото ОСОБА_1 не погодився та відмовився надавати інспектору водійське посвідчення, оскільки вважав зупинення автомобіля надуманим. У подальшому, постановою інспектора роти № 6 батальйону управління патрульної поліції в Рівненській області лейтенанта Лісового Дмитра Вадимовича серія ЕНА № 02431186 від 19 червня 2024 року, його було притягнуто до відповідальності за ч. 1 ст.126 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу 425 грн. Вказав, що є військовослужбовцем, прямував за маршрутом виконуючи службовий обов`язок, перед виїздом автомобіль було ним перевірено на відсутність несправностей. Патрульні поліцейські наполягали на тому, що номерний знак його авто не був підсвічений належно яскраво, на його прохання надали фото з планшету патрульного, де було видно його авто та чіткий номерний знак. Тому вважав зупинку вказаного автомобіля безпідставною, отримувати та підписувати постанову відмовився. Вказав, що про наявність постанови та штрафу дізнався з додатку «Дія» 20 червня 2024р. З метою уникнення подвоєння суми штрафу та передачі його у виконавчу для примусового стягнення сплатив штраф у сумі 425 грн. Вважає зазначену постанову про адміністративне правопорушення незаконною, оскільки відповідачем не були дотримані положення законодавства України щодо оформлення постанови про адміністративне правопорушення, не надано належних доказів, які б свідчили про вчинення правопорушення, не досліджувалися та не надавалися для ознайомлення докази, які б підтверджували факт скоєння правопорушення, а тому вказана постанова підлягає скасуванню. Уточнив, що відповідач не проінформував позивача про конкретну причину зупинки, а тому вважає, що вимога про пред`явлення посвідчення водія та інших документів не мала правових підстав, позивач не вчиняв та не мав наміру вчиняти правопорушення, і інших підстав для перевірки документів у відповідача не було, а будь-яких доказів факту порушення позивачем ПДР України відповідачем надано не було. Також вказав, що поліцейським, при розгляді справи на місці зупинки транспортного засобу не була надана ОСОБА_1 можливість скористатися своїми правами, передбаченими ст. 268 КУпАП, у повному обсязі та проігноровані вимоги ч.2 ст.22 КУпАП, що унеможливило виконання вимог ст.245 КУпАП щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, не було вирішено клопотання, не було досліджено докази, та не було заслухано осіб, які беруть участь у розгляді справи, внаслідок чого поліцейським було порушені вимоги ст.ст. 278, 279 КУпАП. Зазначив, що були порушені як процесуальні так і майнові права позивача. Також вважав, що відповідач порушив порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, а постанова не відповідає вимогам ст.283 КУпАП. Також вказав на положення КУпАП щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі оспорення порушником своєї вини.

Також зазначив що діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яка полягає у спричиненнні позивачу тяжкого психологічного шоку у момент зупинки транспортного засобу патрульним та ненадання доказів причин зупинки, а потім скаладено постанову зовсім з іншого приводу. За декілька секунд позивач згадав майже свої зусилля, які прикладав щодо належного здійснення та сумлінного виконання своїх громадянських обов`язків, а також у істотному ускладненні матеріального становища позивача, який несе додаткові витрати для відновлення порушених прав, збереження фінансового стану. Вказав, що ці обставини значно підсилюють його психологічне розчарування можливості відновлення своїх прав. З моменту виникнення такого ставлення відповідача до позивача він перебуває в сумнівах щодо добровільного відновлення порушених відповідачем його законних прав, через що постійно відчуває психологічний дискомфорт щодо можливих проблем, які можуть виникнути у нього при наступному спілкуванні з патрульною службою. На даний час у позивача немає можливості належним чином здійснювати свій військовий обов`язок, оскільки тривалий час він перебуває у постійному захисті своїх порушених прав, внаслідок дій працівників патрульної поліції Рівненської області. Також вказав, що моральні страждання зумовлені неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, заважають здійснювати військову службу, тому оцінив моральну шкоди 50000 грн.

ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.

Ухвалою суду від 28.06.2024р. провадження по справі відкрите за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, запропоновано відповідачу надати відзив на позов та витребувано у відповідача матеріали справи, за наслідками розгляду яких було винесено постанову серія ЕНА № 02431186 від 19.06.2024р.

10.07.2024р. через систему «Електронний суд» до суду від сторони відповідача надійшли матеріали справи про адміністративне правопорушення - фото- та відеодокази.

Також 10.07.2024р. через систему «Електронний суд» від відповідача в особі його представника ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на адміністративний позов. У відзиві представник з посиланням на ЗУ «Про національну поліцію», ЗУ «Про дорожній рух» та ПДР України вказала на правомірність зупинки транспортного засобу, що має недостатньо освітлений номерний знак. Звернула увагу на обов`язок водія мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Зазначила щодо можливості застосування поліцейськими технічних засобів, що здійснюють фото- кінозйомку та відеофіксацію. Звернула увагу, що на наданих відеоматеріалах портативного відеореєстратора поліцейського видно, як поліцейський повідомляє водія про розгляд справи, роз`яснює норми КУпАП, які порушив ОСОБА_1 , роз`яснює права особи згідно ст. 63 Конституції України, ОСОБА_1 відмовляється від надання додаткових пояснень чи клопотань, поліцейський оголосив про прийняття рішення про притягнення особи до відповідальності та оголосив про завершення розгляду адміністративної справи, ОСОБА_1 відмовився від отримання копії постанови. Зазначила, що з фотодоказів вбачається недостатнє освітлення номерного знаку, який підсвічується одним ліхтарем, однак цього недостатньо для ідентифікації транспортного засобу у темну пору доби. Вважала, що поліцейським було виявлено правопорушення, належного на нього відреаговано, результатом чого стала оскаржувана постанова. Вказала на обов`язок водія перед виїздом перевірити технічний стан авто та дбати про його справність, а також щодо відповідальності водія за певні недоліки технічного стану. Тому вважала, що доводи позивача про те, що він не усвідомлював і не міг усвідомлювати факт руху в автомобілі з неосвітленим заднім номерним знаком на правомірність постанови не впливають. Наголосила на обов`язку водія мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вказала, що вимога поліцейського зупинити транспортний засіб та надати документи для перевірки відповідає вимогам чинного законодавства, а доводи позивача про відсутність у нього обов`язку надавати документи для перевірки з огляду на недоведеність працівником поліції законності зупинки транспортного засобу не ґрунтуються на вимогах законодавчих актів, не є підставою для визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення. Вважала, що обставини на які посилається позивач по справі є такими, що не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, користуючись наданими правами щодо оскарження дій правоохоронних органів, громадянин ОСОБА_1 намагається уникнути адміністративної відповідальності. Також вважала, що зміст оскаржуваної постанови серії ЕНА № 2431186 від 19.06.2024 року в повній мірі відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, а наведені позивачем пояснення в позові не є обґрунтованими та доведеними підставами скасування оскаржуваної постанови, так як ніяким чином не заперечують юридичного факту керування позивачем транспортним засобом HYUNDAI TUCSON з недостатньо освітленим номерним знаком в темну пору доби, а також не пред`явлення посвідчення водія відповідної категорії на вимогу патрульного поліцейського під час зупинки транспортного засобу.

Щодо стягнення моральної шкоди вказала, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Вказала, що відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної шкоди громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Патрульна поліція оперативно-розшукову діяльність не здійснює, Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність або досудове розслідування. Вважала, що доказів порушення прав і законних інтересів позивача надано не було. Вказані у позові обставини є необґрунтованими та жодним чином не доведені та не є підставою для задоволення позовних вимог. Позивач не аргументує суті моральної шкоди, в чому вона виражається, та розміру заявленої ціни моральної шкоди, а лише обмежується загальним переліком можливого прояву моральних страждань. З доданого позивачем розрахунку моральної шкоди неможливо встановити справжнє відчуття страждання та загалом зазнання моральної шкоди позивачем, будь-якого підтвердження, що дані страждання були присутні у позивача після притягнення останнього до адміністративної відповідальності до матеріалів справи не додано. Тому у відповідача виникає сумнів щодо допустимості та належності даного доказу. Позивачем не надано до суду доказів щодо завдання інспектором моральної шкоди гр. ОСОБА_1 та наявності причинного зв`язку між шкодою та діями відповідача та вини останнього в її заподіянні. Позивачем не аргументовано мотивів обрахунку суми моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. і такий розмір не є адекватним, не відповідає обставинам справи, не підтверджується доказами, а позовна заява є надуманою. За таких умов у задоволенні позовної заяви просила відмовити у повному обсязі.

Позивачем ОСОБА_1 відповіді на відзив не надано.

Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи та перевіривши наведені в адміністративному позові обставини, приходить до наступного висновку.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом.

Судом встановлено, що згідно квитанції № PEN7709 ОСОБА_1 23.06.2024р. сплачено 425 грн. на рахунок ГУК у Рівненській області.

Згідно даних роздруківки з невідомого сервісу штраф у розмірі 425,00 грн. сплачено за постановою серії ЕНА № 02431186 від 19.06.2024р., складеною за ч. 1 ст. 126 КУпАП - керування особою, яка не має відповідних документів, транспортний засіб Hyundai Tucson, номерний знак НОМЕР_2 , місце та дата вчинення 19.06.2024р., Рівненська обл., АД М-06, Київ-Чоп, 423 км.

Згідно копії посвідчення водія серія НОМЕР_3 воно видане на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволені категорії - В,С.

Згідно копії посвідчення серія НОМЕР_4 виданого 11.04.2017р. управлінням персоналу в/ч НОМЕР_5 , ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.

Згідно копії довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААГ № 061861 від 28.06.2024р. ОСОБА_1 має ІІ групу інвалідності, захворювання пов`язане з захистом Батьківщини.

Згідно наданого позивачем розрахунку моральної шкоди її розмір складає 43875 грн.

Інших доказів стороною позивача суду не надано.

На наданих стороною відповідача фото (2 шт.) формату А4 зображено задню частину автомобіля Hyundai темного кольору, номерний знак НОМЕР_2 , з працюючими задніми фарами та підсвіткою номерного знаку. Фото не мають пояснювальних написів.

Згідно наданих стороною відповідача відеодоказів (4 відеофайли) 19.06.2024р. о 21:53 поліцейськими шляхом включення проблискових маячків було зупинено автомобіль Hyundai Tucson, номерний знак НОМЕР_2 . Працівник поліції підійшовши до водія відрекомендувався, повідомив про відеофіксацію та вказав причину зупинки - непрацюючу лампочку підсвітки номерів та пояснивши, що це вважається недостатньо освітленим номерним знаком, на що водій зауважив, що коли виїжджав все було добре. Поліцейський запропонував водію надати посвідчення водія, на що водій запитав про підстави такої вимоги і поліцейським було роз`яснено, що водія було зупинено згідно п. 3 ч. 1 ст. 35 - за керування транспортним засобом з недостатньо освітленим номерним знаком, у зв`язку з порушенням п. 30.2 ПДР України. Водій забажав ознайомитись з фото-, відеопоказами і поліцейським було надано водію відеодокази на планшеті та наголошено, що номерний знак є недостатньо освітленим та повторено причину зупинки. Водій попросив скласти відносно нього постанову та розглянути справу, пообіцявши надати свої документи при розгляді справи та залучивши до участі 2 свідків. Поліцейські роз`яснили необхідність надання документів для встановлення особи при складенні постанови, на що водій вказав, що має всі документи, окрім полісу страхування, оскільки є учасником бойових дій, не має запаху, вважав що йому неправильно інкримінують правопорушення. Поліцейський наголосив, що спілкується з водієм який повинен мати посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб та попросив водія показати вказані документи. Водій вважав, що наведені поліцейським підстави не є причиною для надання ним документів. Після цього поліцейський повідомив про розгляд справи, відрекомендувався та вкотре попрохав водія надати посвідчення водія для встановлення його особи, на що той відповів відмовою та надав паспорт, згідно якого водієм є ОСОБА_1 , на запитання про наявність посвідчення водія відповів ствердно. В подальшому поліцейським шляхом звернення до відповідних баз даних було перевірено особу водія щодо встановлення його особистих даних та факту видачі посвідчення водія. Поліцейським було роз`яснено ОСОБА_1 наявність відповідальності за ненадання для перевірки поліцейському посвідчення водія, на що водій вкотре вказав, що надасть усі документи під час складення постанови про адміністративне правопорушення. На це поліцейський нагадав, що розгляд справи відбувається на той момент і він складає електронну постанову на планшеті. На це ОСОБА_1 вказав, що документи надавати не відмовляється, однак таких документів не надав. Поліцейський роз`яснив водію, що той не надав на вимогу поліцейського посвідчення водія та реєстраційний документи на транспортний засіб, порушивши п. 2.1, 2.4 ПДР України. Також поліцейським було роз`яснено водію положення ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП. На запитання поліцейського про наявність заяв та клопотань водій та його пасажири почали вимагати виклику ВСП, на що поліцейський зауважив, що дане правопорушення вчинено у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, а отже ВПС (військова служба правопорядку) не потрібна. Щодо клопотань ОСОБА_1 зазначив, що нічого заявляти не буде і поліцейський повідомив, що приймає рішення про притягнення водія до відповідальності за ст. 125 КУпАП у виді попередження та згідно ч. 2 ст. 36 КУпАП об`єднує покарання з ч. 1 ст. 126 КУпАП і накладає стягнення у виді штрафу у розмірі 425 грн., роз`яснив порядок оскарження водієм постанови про накладення адміністративного стягнення та строки сплати штрафу. На запитання поліцейського про отримання постанови про накладення стягнення водій відповів ствердно. Після цього поліцейським було складено та роздруковано постанову про накладення стягнення, яку ОСОБА_3 отримувати відмовився і поліцейський роз`яснив, що постанову буде направлено за місцем фактичного проживання водія.

Інших доказів стороною відповідача не надано.

Факт існування постанови серія ЕНА № 02431186 від 19 червня 2024 року, складеної інспектором роти № 6 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області лейтенантом Лісовим Дмитром Вадимовичем про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП з накладенням стягнення у виді штрафу у розмірі 425 грн. визнається учасниками справи та не потребує доказуванню в силу положень ч. 1 ст. 78 КАС України.

ІV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.

Згідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ч. 1 ст. 286 КАС України, адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Зазначена постанова судом перевірялася на предмет дотримання суб`єктом владних повноважень принципів правомірної адміністративної поведінки, а саме: чи прийнято рішення обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства по справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху і експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови повинен відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283 і 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення. В ній повинні бути докази, на яких базується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, і вказані мотиви не взяття до уваги інших доказів, на які посилається правопорушник чи висловлені останнім доводи.

Порядок дорожнього руху на території України регулюється відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 року № 3353, Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабміну України від 10.10.2001р. № 1306.

Статтею 14 Закону № 3353 встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно ст. 52 Закону 3353 Контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль).

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про національну поліцію» поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

Згідно п. 1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Згідно п. 1.9 ПДР України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно положень п. 30.2 ПДР України на механічних транспортних засобах (за винятком трамваїв і тролейбусів) і причепах у передбачених для цього місцях встановлюються номерні знаки відповідного зразка. Забороняється змінювати розміри, форму, позначення, колір і розміщення номерних знаків, крім випадку закріплення заднього номерного знака на додатковому обладнанні, що призначене для тимчасового перевезення багажу або вантажу, наносити на них додаткові позначення або закривати їх, вони повинні бути чисті й достатньо освітлені.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказав, що його було зупинено поліцейським без зазначення причини зупинки та надання відповідних доказів. Дане твердження спростовується як самою позовною заявою, де позивач вказав, що його було зупинено у зв`язку з недостатньо освітленим номерним знаком та підтвердив надання поліцейським фото доказів на планшеті патрульного, так і матеріалами фото та відеодоказів, наданих стороною позивача, з яких чітко вбачається, що працівник поліції після зупинки транспортного засобу чітко вказав причину зупинки - непрацюючу лампочку підсвітки номерного знаку та, відтак, неналежне освітлення номерного знаку, на прохання водія надав йому відповідні докази на планшеті. Відтак, вказані твердження позивача оцінюються судом критично як такі, що не узгоджуються з матеріалами справи та спрямовані на ухилення від передбаченої Законом відповідальності.

З наданих відеодоказів вбачається, що працівник поліції за клопотанням водія розглянув справу про адміністративне правопорушення на місці, при цьому роз`яснив водію його права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП та запропонував надати посвідчення водія та реєстраційний талон, що водій, незважаючи на обіцянку надати відповідні документи, не зробив. При цьому поліцейський за ч. 1 ст. 125 КУпАП виніс попередження, за ч. 1 ст. 126 наклав стягнення у виді штрафу у розмірі 425 грн. При цьому ОСОБА_1 вказав, що нічого заявляти не буде, від отримання копії постанови на місці відмовився. Під час розгляду справи активно користувався мобільним телефоном, спілкуючись з іншими особами та надаючи свій телефон поліцейському для спілкування з іншими особами. Таким чином не знайшли підтвердження твердження позивача про ненадання на місці можливості скористатись своїми правами, невирішення клопотання, недослідження доказів та не слухання осіб, що приймають участь у справі.

З наданих відеодоказів чітко вбачається, що на неодноразову пропозицію поліцейського ОСОБА_1 документи, передбачені п. 2.1 ПДР України для огляду не надав. Даний факт підтверджено самим позивачем у своїй позовній заяві.

У розділі 2 ПДР України закріплено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів.

Відповідно до пункту 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За приписами пункту 2.4 ПДР України на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР України.

Аналогічні положення закріплені законодавцем також у статті 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII.

А саме, водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (стаття 16 Закону України «Про дорожній рух»).

Також, відповідно до пункту 21.3 статті 21 Закону України від 01 липня 2004 року №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті (підрозділів Національної поліції), на їх вимогу.

Виходячи з наведених вище правових норм, право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пункті 2.1 ПДР України документів кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.

Частиною першою статті 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка») у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що згідно законодавства України на вимогу поліцейського, водій транспортного засобу зобов`язаний пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, що відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 вересня 2019р. по справі № 127/19283/17. Подібні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2019р. по справі №537/2324/17

Окрім того у п. 14 Постанови від 20 жовтня 2020року № 444/2115/17 Верховний Суд виснував, що невиконання вимоги працівника поліції, яка, очевидно, входить до кола його повноважень, не може бути визнане правомірним, якщо особа, виходячи зі своєї оцінки ситуації, вважає таку вимогу безпідставною, і навіть якщо в подальшому виявиться, що ця вимога ґрунтувалася на неправильній оцінці ситуації поліцейським і не мала достатніх підстав.

Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати у рішенні, ухваленому 29 червня 2007 року у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (OHalloran and Francis v. the United Kingdom) також зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та керувати ними, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі. У даній справі - зобов`язані зупинитись на вимогу працівника поліції та надати для перевірки посвідчення водія.

Тому суд погоджується з висновком інспектора роти № 6 батальйону управління патрульної поліції в Рівненській області лейтенанта Лісового Д.В., викладеним у постанові серія ЕНА № 02431186, від 19 червня 2024 року в частині вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП: керування транспортним засобом особою, яка не має відповідних документів.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку про залишення рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовної заяви в цій частині - без задоволення.

Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31 березня 1995 року вказано, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Звертаючись до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач вказав, що йому було спричинено тяжкий психологічний шок у момент зупинки транспортного засобу, у нього немає можливості належним чином здійснювати свій військовий обов`язок, моральні страждання зумовлені неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, заважають здійснювати військову службу. Проте позивач не надав жодних доказів вказаних тверджень. З матеріалів справи жодним чином не вбачається наявність шкоди здоров?ю, за наданням медичної допомоги той не звертався, доказів протилежного суду не надано, тому не є зрозумілим, яким чином це перешкоджає позивачу виконувати свої військові обов`язки.

Розмір моральних страждань позивач оцінив у 50000,00 грн.

Суд звертає увагу, що на підтвердження заявленого розміру моральної шкоди позивач надав виключно розрахунок моральної шкоди, до того ж на суму 43875 грн. при цьому у розрахунку вказані такі критерії як факт наявності моральної шкоди, наявність обставин, наслідків і критеріїв які вплинули на розмір моральної шкоди (характер моральних страждань - душевні страждання, вид психічних страждань - нервозність сором, приниження).

У своїй постанові від 07 лютого 2019 року по справі №817/762/16 Верховний Суд у складі колегії суддів КАС виснував, що відсутність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача та погіршенням стану здоров`я є підставою для відмови у відшкодуванні моральної шкоди.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позивачем не було доведено факту неправомірності дій відповідача щодо винесення оскаржуваної постанови у даній справі та нанесення шкоди здоров`ю позивача, а також того, що дії відповідача призвели до моральних страждань позивача та вплинули на його повсякденне життя та виконання військових обов`язків, а також на матеріальний стан.

Відтак позивачем не доведено як розміру завданої моральної шкоди так і самого факту її нанесення внаслідок дій відповідача.

Тому вимога про стягнення моральної шкоди до задоволення не підлягає.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог по даній справі у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 6, 8, 9, 77, 78, 139, 242, 244, 245, 246, 255, 286 КАС України, ст.ст. 121, 245, 247, 280, 288, 289, 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Законом України «Про дорожній рух», Правилами дорожнього руху України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції про визнання дій інспектора протиправними, визнання неправомірною та скасування постанови серія ЕНА № 02431186 від 19 червня 2024 року, повернення сплаченого штрафу, відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.О. Левченко