Справа № 380/5497/24
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2024-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/5497/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2024 року

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася з позовною заявою, в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову відповідача про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 14.09.2023 року №3Х/3К/5354/0716/1402/РРО/-ФС.

Посилається на те, що оскаржуваною постановою Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 14.09.2023 року за №3X/3K/5354/0716/1402/РРО/-ФС, керуючись ст.265 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), ст.53 Закону України «Про зайнятість населення», Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509 (далі Порядок №509), та на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України на позивача накладено штраф у розмірі 67000,00 грн за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, а саме за несвоєчасне подання суб`єктом господарювання до контролюючого органу повідомлення про прийняття на роботу працівника. Позивач з цією постановою не погоджується та вважає, що така винесена з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки позивач не була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення. Водночас вказала, що штраф, який накладено на позивача, є суттєвим, у зв`язку із чим відповідач був зобов`язаний належним чином повідомити її про розгляд такої справи. Крім цього, зазначила, що спірне рішення винесене тільки на підставі акта фактичної перевірки Головного управління ДПС у Закарпатській області, без жодних фото або відео фіксації самого факту продажу «офіціантом» ОСОБА_2 ; жодних доказів скоєння позивачем порушення вимог законодавства про працю до матеріалів адміністративної справи не долучено, а факти, викладені в акті, нічим не перевірені та не підтверджені. Вважаючи у зв`язку із цим свої права та інтереси порушеними та такими, що потребують захисту, позивач звернулася до суду з даним позовом. Просить позов задовольнити повністю.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що 10.08.2023 року Міжрегіональним управлінням отримано матеріали фактичної перевірки Головного управління ДПС у Закарпатській області, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю позивачем. У зв`язку із цим, на юридичну адресу позивача надіслано лист від 10.08.2023 року, яким повідомлено про отримання цих документів, а також повідомлено, що у відповідності до п.2 Порядку №509 отримання акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, є підставою для накладення штрафу. Крім того, зазначив, що на адресу місцезнаходження позивача скеровано лист (рекомендоване відправлення №182) від 18.08.2023 року та рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу від 18.08.2023 року №ЗХ/ЗК/ДПС-5354/0716/1402/РРО/, який відбудеться 14.09.2023 року. Однак вказав, що поштове відправлення повернуто ПрАТ «Укрпошта» за зворотною адресою до Міжрегіонального управління з відміткою на конверті «за закінченням терміну зберігання», тобто позивач не з`являлася для його отримання. На думку відповідача, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, а ухилення позивача від одержання повідомлення або інші недобросовісні дії не можуть бути підставою для скасування постанови. За таких обставин, вважає, що приймаючи оскаржуване рішення про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №ЗХ/ЗК/5354/0716/1402/РРО/-ФС від 14.09.2023 року, посадові особи Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Ухвалою судді від 01.04.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 17.04.2024 року повернуто без розгляду клопотання представника відповідача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головного управління ДПС у Закарпатській області.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець 20.02.2020 року. Основним видом діяльності позивача є обслуговування напоями (56.30).

18.07.2023 року о 15 год 42 хв Головним управлінням ДПС у Закарпатській області проведено фактичну перевірку суб`єкта господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 , а саме господарської одиниці кафе, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами проведеної перевірки Головним управлінням ДПС у Закарпатській області складено акт (довідку) фактичної перевірки від 26.07.2024 року №001124, яким встановлено, що за фактичним місцем здійснення господарської діяльності: АДРЕСА_1 , суб`єктом господарювання допущено працівника ОСОБА_2 до роботи без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

10.08.2023 року вказаний акт фактичної перевірки від 26.07.2023 року надійшов на адресу Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці.

Листом від 10.08.2023 року відповідач повідомив позивача (рекомендованим відправленням ПрАТ «Укрпошта» №303) про одержання акта перевірки Головного управління ДПС у Закарпатській області від 26.07.2023 року, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю у ФОП ОСОБА_1 , та, крім того, повідомлено, що акт перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, є підставою для накладення штрафу, передбаченого ч.2 ст.265 КЗпП України.

Рекомендованим листом ПрАТ «Укрпошта» №182 відповідач направив позивачеві рішення від 18.08.2023 року щодо розгляду справи про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 , який відбудеться 14.09.2023 року.

Вказані листи надіслані відповідачем на адресу місцезнаходження позивача, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: АДРЕСА_2 , однак такі повернулися з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання».

14.09.2023 року перший заступник начальника Західного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці Карпюк Р.М., розглянувши справу про накладення штрафу та на підставі акта перевірки Головного управління ДПС у Закарпатській області від 26.07.2023 року №5354/0716/1402/РРО/ НОМЕР_1 щодо порушень ФОП ОСОБА_1 законодавства про працю, встановив, що за результатами перевірки Головним управлінням ДПС у Закарпатській області у у ФОП ОСОБА_1 за фактичним місцем провадження господарської діяльності: АДРЕСА_1 , зафіксовано несвоєчасне подання суб`єктом господарювання до контролюючого органу повідомлення про прийняття на роботу працівника. Керуючись ст.265 КЗпП України, ст.53 Закону України «Про зайнятість населення», Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509, та на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 67000,00 грн.

За результатами розгляду справи про порушення складено постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 14.09.2023 року №3Х/3К/5354/0716/1402/РРО/-ФС.

Не погодившись зі спірною постановою, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з приписами ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ч.1 ст.259 КЗпП України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96 затверджено Положення про Державну службу України з питань праці (далі Положення №96, тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно із п.1 Положення №96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Першого віце-прем`єр-міністра України - Міністра економіки, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

За змістом підп.підп.6, 9 п.4 Положення №96, Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює: державний контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю; державний контроль за додержанням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи.

Відповідно до п.7 Положення №96, Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що Держпраці та утворені в установленому порядку її територіальні органи наділені контролюючими функціями за дотриманням роботодавцями законодавства про працю.

Згідно з ч.1 ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Згідно із ч.ч.1-4 ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 6-1) при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу; 6-2) при укладенні трудового договору з нефіксованим робочим часом; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи.

При укладенні трудового договору громадянин, який вперше приймається на роботу, має право подати вимогу про оформлення трудової книжки.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.50 Закону України від 05.07.2012 року №5067-VI «Про зайнятість населення» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Абзацом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року №413 «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою (крім повідомлення про прийняття на роботу члена виконавчого органу господарського товариства, керівника підприємства, установи, організації) та/або резидентом Дія Сіті до територіальних органів Державної податкової служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором та/або до початку виконання робіт (надання послуг) гіг-спеціалістом резидента Дія Сіті засобами електронного зв`язку з використанням електронного підпису відповідальних осіб, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу.

За відсутності технічної можливості подання повідомлення про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту засобами електронного зв`язку в електронній формі таке повідомлення подається у формі документа на папері згідно з додатком разом з копією в електронній формі.

Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Згідно із ч.1 ст.265 КЗпП України, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Абзацом 2 ч.2 ст.265 КЗпП України встановлено відповідальність юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

За змістом ч.4 ст.265 КЗпП України, штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оцінюючи в контексті наведених вище норм законодавства викладені позивачем у позовній заяві аргументи щодо протиправності оскаржуваної постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, суд зазначає таке.

Аналіз наведених норм КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Водночас працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вчинення фізичною особою-підприємцем, яка використовує найману працю, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) є порушенням законодавства про працю та має наслідком застосування до такої особи відповідальності у вигляді штрафу відповідно до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України.

Суд встановив, що в акті фактичної перевірки від 26.07.2023 року №001124 контролюючий орган зробив висновок, зокрема про те, що ФОП ОСОБА_1 допустила працівника ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, чим порушила вимоги ч.4 ст.24 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року №413.

Передусім суд відзначає, що серед підстав позову не міститься аргументів стосовно заперечення позивачем викладених у акті перевірки податкового органу висновків по суті правопорушення, за вчинення якого спірною постановою на неї накладено штраф відповідачем.

Протиправність оскаржуваної постанови позивач пов`язує із тим, що така винесена тільки на підставі акта фактичної перевірки Головного управління ДПС у Закарпатській області, без жодних фото або відео фіксації самого факту продажу «офіціантом» ОСОБА_2 , а також з тим, що відповідач не запрошував її на розгляд справи про накладення штрафу, чим позбавив можливості надати пояснення та докази по суті акту територіального органу ДПС.

У аспекті цього суд відзначає, що згідно із ч.2 ст.259 КЗпП України центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а органи місцевого самоврядування - на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.

Отже, право здійснювати контроль за додержанням законодавства про працю на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з метою перевірки дотримання податкового законодавства закріплено за податковими органами згідно з ч.2 ст.259 КЗпП України.

За змістом норм п.80.10 ст.80, п.86.1 ст.86 Податкового кодексу України, якими регламентовано порядок оформлення результатів фактичної перевірки, результати такої перевірки у разі встановлення під час її проведення порушень оформлюються у формі акта, який складається та підписується посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності), є документом, що підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.

Тому суд констатує, що повноваження на проведення перевірки стосовно дотримання фізичними особами-підприємцями вимог законодавства про працю, виявлення, оформлення і фіксацію відповідних порушень (зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)) належать податковому органу відповідно до закону.

Одночасно з цим повноваження щодо притягнення до відповідальності за вищевказані правопорушення у спосіб накладення штрафу за законом (ч.4 ст. 265 КЗпП України) надані центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику, зокрема з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, є Державна служба України з питань праці (Держпраці). Відповідні приписи про це наведені у п.1 Положення № 96, яке процитовано судом вище.

Пунктом 8 цього ж Положення передбачено, що Держпраці під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, тимчасовими консультативними, дорадчими та іншими допоміжними органами, утвореними Кабінетом Міністрів України, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, громадськими спілками, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки, надання його Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Держпраці, відповідно до закону, наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством.

При цьому, у спірних правовідносинах розмір штрафу та суб`єкт, уповноважений його накладати, прямо визначені у нормах ст.265 КЗпП України.

Стосовно доводів позивача про неповідомлення її про розгляд справи про накладення штрафу, суд враховує, що листом Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці «Повідомлення про одержання документів» №ЗХ/3.1/9005-23 від 10.08.2023 року, відповідно вимог п.3 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509, було повідомлено позивача про надходження 10.08.2023 року акта (довідки) фактичної перевірки №5354/0716/1402/РРО/ НОМЕР_2 від 26.07.2023 року, під час якої виявлені порушення законодавства про працю.

Крім того, рекомендованим листом ПрАТ «Укрпошта» №182 відповідач направив позивачеві рішення від 18.08.2023 року щодо розгляду справи про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 , який відбудеться 14.09.2023 року.

Вказані листи надіслані відповідачем засобами поштового зв`язку на адресу місцезнаходження позивача, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: АДРЕСА_2 , однак такі повернулися на адресу Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання».

У постанові Верховного Суду від 20.12.2023 року у справі №200/7733/20-а зазначено, що добросовісна поведінка суб`єкта господарювання передбачає забезпечення ним отримання кореспонденції за адресою його місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У разі невиконання цього обов`язку суб`єкт господарювання не вправі посилатися на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних наслідків.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду від 10.02.2023 року по справі №160/5278/19.

Поряд з тим, суд враховує, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що її обізнаність про розгляд відповідачем справи про накладення штрафу і присутність позивача на цьому розгляді призвели б до прийняття Управлінням іншого (протилежного) рішення.

У позовній заяві позивач також не навела жодних аргументів на спростування інкримінованого їй порушення.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність з боку позивача заперечень щодо викладених в акті фактичної перевірки податкового органу висновків стосовно суті виявлених порушень, а також те, що можливість накладення штрафу за порушення вимог законодавства про працю на підставі вказаного акта перевірки передбачена законом, суд констатує, що відповідач у спірних правовідносинах діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, водночас прав позивача не порушив.

Подібне правозастосування викладено Верховним Судом у постанові від 17.04.2023 року у справі №560/3981/23.

Тож, зважаючи на встановлену законодавством правову регламентацію спірних правовідносин та з урахуванням фактичних обставин справи, суд приходить висновку, що оскаржувана постанова Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 14.09.2023 року №3Х/3К/5354/0716/1402/РРО/-ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення на ФОП ОСОБА_1 відповідає критеріям, які встановлені ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, тобто є правомірною, а тому підстави для визнання її протиправною та скасування відсутні.

Згідно з ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести правомірність свого рішення, дій чи бездіяльності.

Водночас, відповідно до принципу змагальності суб`єкт господарювання має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо їх обґрунтованість заперечує. Наведене випливає зі змісту ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Докази, подані позивачем, переконують у безпідставності позовних вимог. Натомість, відповідач виконав покладений на нього ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок, а саме довів правомірність своїх дій та рішення, чим спростував твердження позивача про порушення її прав та інтересів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що в задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу слід відмовити.

Щодо судового збору, то відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

у задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.