Справа № 480/8023/22
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2024-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 р. Справа № 480/8023/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.04.2024, головуючий суддя І інстанції: О.В. Соп`яненко, м. Суми, повний текст складено 25.04.24 у справі № 480/8023/22

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2

про стягнення грошової компенсації та грошового забезпечення, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 (далі за текстом також відповідачі), в якому просив:

1) визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо звільнення та виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини без проведення остаточного та повного розрахунку при звільненні;

2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу:

- недоплачену одноразову грошову допомогу у розмірі 50% грошового забезпечення на день звільнення за 1 (один) повний рік служби у розмірі 26 662,51 грн;

- грошову компенсацію за невикористані 16 календарних днів щорічної відпустки за 2022 рік, виходячи із грошового забезпечення на день звільнення у розмірі 8 119,28 грн;

- індексацію грошового забезпечення за період служби з 27.08.2018 до 19.11.2022;

- грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 за № 178, та без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу;

- додаткову щомісячну винагороду, встановлену п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022, за період з 24.02.2022 до 19.11.2022 у розмірі 30 000 гривень щомісячно, а починаючи з 19.07.2022 до 06.10.2022 - у розмірі 100000 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу проходження служби до 20.11.2022 - дня виключення позивача зі списків особового складу частини, виключення з усіх видів забезпечення;

3) стягнути з Військової частини НОМЕР_1 грошове забезпечення за період затримки повного розрахунку при звільненні - з дня виключення позивача зі списків 20.11.2022 - до дня прийняття судом рішення відповідно до середньоденного грошового забезпечення -1777,50 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму індексації грошового забезпечення за період служби з 27.08.2018 до 19.11.2022 з урахуванням виплачених сум; нарахувати та виплатити грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 за № 178, та без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає його ухваленим з порушенням норм матеріального права в цій частині.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на неврахування судом першої інстанції того, що при звільненні зі служби та виплаті одноразової грошової допомоги відповідачем протиправно не враховано період проходження строкової служби в Збройних Силах України з 23.07.2007 по 22.04.2008, не проведено повного розрахунку в частині нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2022 рік. Уважає, що з урахуванням приписів чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, розрахунок якої наводить в апеляційній скарзі.

За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні та виключення зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення з 20.11.2022 до дня ухвалення рішення у справі 24.05.2024, тобто за 551 календарних днів, враховуючи середньоденний заробіток (грошове забезпечення) 1777,50 грн, що складає 979 402,50 грн; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу невиплачену одноразову грошову допомогу у розмірі 50% грошового забезпечення на день звільнення за 13 років служби, як такому, що звільнений за станом здоров`я у розмірі 346 612, 63 грн (з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення 26 662, 51 грн); стягнення з Військової частини НОМЕР_1 грошового забезпечення за період затримки повного розрахунку при звільненні - з дня виключення позивача зі списків з дня звільнення 20.11.2022 до дня постановлення рішення у справі - 24.05.2024, тобто за 551 календарних днів, враховуючи середньоденний заробіток (грошове забезпечення) 1777,50 грн, що складає 979 402,50 грн. В іншій частині оскаржуване рішення просить залишити без змін.

Відповідачі правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням від 07.05.2015.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.07.2022 за № 104-РС позивача звільнено з військової служби у відставку за п.п. "б" п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу (за станом здоров`я).

Згідно з Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.07.2022 за № 104-РС позивача відповідно до Наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 19.11.2022 за № 326 з 20.11.2022 виключено зі списків особового складу частини та усіх видів грошового забезпечення. Зазначено, що вислуга років позивача у Збройних силах України становить: календарна 12 років 07 місяців 26 днів, пільгова 0 рік 05 місяців 12 днів.

Позивач уважає, що під час звільнення не було в повному обсязі проведено відповідний розрахунок грошового забезпечення, у зв`язку із чим звернувся до суду з позовом у цій справі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з урахуванням приписів чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, виходив з недоведеності твердження позивача про наявність у його права на виплату недоплаченої одноразової грошової допомоги у розмірі 50% грошового забезпечення на день звільнення за 1 (один) повний рік служби; необґрунтованості позовних вимог в частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані 16 календарних днів щорічної відпустки за 2022 рік, виходячи із грошового забезпечення на день звільнення; передчасності позовних вимог щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_3 грошового забезпечення за період затримки повного розрахунку при звільненні - з дня виключення позивача зі списків 20.11.2022 - до дня прийняття судом рішення відповідно до середньоденного грошового забезпечення -1777,50 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних щодо зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу додаткову щомісячну винагороду, встановлену п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022, за період з 24.02.2022 до 19.11.2022 у розмірі 30 000 гривень щомісячно, а починаючи з 19.07.2022 до 06.10.2022 - у розмірі 100000 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу проходження служби до 20.11.2022 - дня виключення позивача зі списків особового складу частини, виключення з усіх видів забезпечення, суд першої інстанції виходив з того, що твердження позивача щодо протиправності дій Військової частини НОМЕР_1 з нарахування і виплати грошового забезпечення у спірний період є недоведеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні відповідної частини позовних вимог.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи у цій частині, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 за № 2232-ХІІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-ХІІІ).

Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону № 2232-ХІІІ порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

За приписами підпункту "б" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІІ (в редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби) контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або обмежену придатність до військової служби, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби.

Згідно з положеннями статті 40 Закону № 2232-ХІІІ гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

У свою чергу, права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України від 20.12.1991 за № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011- XII).

Відповідно до статті 1-2 Закону № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частинами першою та другою статті 9 Закону № 2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 15 Закону № 2011-XII (в редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби - липень 2022 року) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Отже, право на одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення відповідно до статті 15 Закону № 2011-XII набуває військовослужбовець за кожний повний календарний рік служби, крім військовослужбовців строкової військової служби.

З наявних у матеріалах справи наказів слідує, що у липні 2022 року позивач звільнений з військової служби в період дії особливого стану за станом здоров`я.

Згідно з копією трудової книжки (а.с. 59, 60) позивач з 23.07.2007 по 22.04.2008 проходив строкову військову службу у Збройних силах України.

Тобто період проходження строкової військової служби у Збройних силах України становить 9 місяців.

За змістом позовних вимог позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу недоплачену одноразову грошову допомогу у розмірі 50% грошового забезпечення на день звільнення за 1 (один) повний рік служби у розмірі 26 662,51 грн.

З огляду на приписи абзацу 1 частини другої статті 15 Закону № 2011-XII та виходячи з меж перегляду справи судом апеляційної інстанції, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів констатує відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу недоплачену одноразову грошову допомогу у розмірі 50% грошового забезпечення на день звільнення за 1 (один) повний рік служби у розмірі 26 662,51 грн.

Зважаючи на викладене висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні відповідної частини позовних вимог є правильним.

Щодо вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 16 календарних днів щорічної відпустки за 2022 рік, виходячи із грошового забезпечення на день звільнення.

Відповідно до пункту 8 статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

За змістом пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про відпустки" від 05 листопада 1996 року, № 504/96-ВР установлюються такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно з абзацами першим та другим пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-XII встановлено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців, зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Отже, у рік звільнення військовослужбовців з військової служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні цих відпусток.

Відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення з 01.01.2022 по 19.11.2022 позивачу 07.12.2022 зараховано на картковий рахунок компенсацію за відпустку у сумі 2480,13 грн, за додаткову щорічну відпустку - у сумі 20833,12 грн, та 13.02.2023 - у сумі 9424,51 грн (а.с. 100).

Отже, Військовою частиною НОМЕР_1 було нараховано позивачу компенсацію за щорічну відпуску на виконання Наказу від 19.11.2022 за № 326.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 16 календарних днів щорічної відпустки за 2022 рік, виходячи із грошового забезпечення на день звільнення, є необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних щодо зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу додаткову щомісячну винагороду, встановлену п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022, за період з 24.02.2022 до 19.11.2022 у розмірі 30 000 гривень щомісячно, а починаючи з 19.07.2022 до 06.10.2022 - у розмірі 100000 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу проходження служби до 20.11.2022 - дня виключення позивача зі списків особового складу частини, виключення з усіх видів забезпечення, суд першої інстанції виходив з того, що твердження позивача щодо протиправності дій Військової частини НОМЕР_1 з нарахування і виплати грошового забезпечення у спірний період є недоведеним.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно з довідкою про розміри грошового забезпечення з 01.01.2022 по 19.11.2022 позивачу нарахована доплата у розмірі 30 000 грн та 70 000 грн пропорційного часу безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, який перебуває безпосередньо в районах ведення бойових дій у період здійснення зазначених заходів (а.с.100).

Доводів щодо незгоди з висновками суду першої інстанції в цій частині в апеляційній скарзі позивачем не наведено.

Отже, в цій частині правильність висновків суду першої інстанції не може бути перевірена судом апеляційної інстанції, зважаючи на вимоги частини другої ст. 308 КАС України щодо можливого виходу за межі вимог та доводів апеляційної скарги.

Щодо висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 грошового забезпечення за період затримки повного розрахунку при звільненні - з дня виключення позивача зі списків 20.11.2022 - до дня прийняття судом рішення відповідно до середньоденного грошового забезпечення - 1777,50 грн, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Статтею 117 КЗпП України регламентовано, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Отже, виходячи із системного тлумачення положень статей 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, слід дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Такий правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України викладено у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 12 серпня 2020 року у справі № 400/3151/19.

Крім того, колегія суддів ураховує, що Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 зазначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що у межах цієї справи судом установлено право позивача на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, а також на нарахування та виплату грошової компенсації за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно, проте відповідачем ще не здійснено перерахунок та виплату грошового забезпечення позивачу на виконання цього рішення суду, остаточний розрахунок з позивачем не проведено, що, в свою чергу, унеможливлює вирішення питання щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з цим відсутні підстави вважати, що права позивача при здійсненні виплати середнього заробітку у зазначеній частині будуть порушені.

Отже, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що у задоволенні позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 грошового забезпечення за період затримки повного розрахунку при звільненні - з дня виключення позивача зі списків 20.11.2022 - до дня прийняття судом рішення відповідно до середньоденного грошового забезпечення - 1777,50 грн, слід відмовити, як передчасних.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, які призвели до неправильного вирішення спору, колегія суддів відхиляє, як такі, що носять характер особистих припущень позивача та в ході апеляційного розгляду справи не знайшли свого підтвердження.

Окрім того, щодо вимог позивача задовольнити позовні вимоги відповідно до прохальної частини апеляційної скарги, то колегія суддів зауважує, що відповідно до ч. 5 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58), згідно з якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів уважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Питання розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України судом апеляційної інстанції не вирішується.

Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.04.2024 у справі № 480/8023/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді В.Б. Русанова О.В. Присяжнюк