Справа № 120/6690/24
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2024-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

06 серпня 2024 р. Справа № 120/6690/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, 21005)

Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54000)

про: визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - відповідач 1) та Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області (далі - відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення відповідача 2 від 22.03.2024 року № 79 про відмову в призначенні пенсії за віком; зобов`язання відповідача 1 зарахувати до страхового стажу позивача період роботи в колгоспі з червня 1993 року по жовтень 1995 року, а також період догляду за інвалідом з дитинства з 01.03.1996 року по 01.06.2000 року та призначити пенсію за віком з 08.02.2024 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 14.03.2024 року звернулась до відповідача 1 із заявою про призначення пенсії за віком на підставі п. 3 ч. 2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Розгляд вказаної заяви здійснював відповідач 2. Так, за результатами опрацювання поданих позивачем документів, відповідачем 2 22.03.2024 року прийнято рішення №79 про відмову в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю достатнього страхового стажу. Вважаючи рішення відповідача 2 протиправним позивач, з метою його скасування, звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 27.05.2024 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

11.06.2024 року за вх.№3430624 до суду від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому наведено заперечення проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію відповідач 2 вказує, що на момент звернення до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії позивачеві виповнилось 60 років. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року. Однак, згідно поданих позивачем документів, її страховий стаж становить 28 років 09 місяців 13 днів. Відповідач 2 зауважує, що ним до страхового стажу позивача не зараховано період роботи в колгоспі з червня 1993 по жовтень 1995, згідно з архівною довідкою від 11.12.2023 року № Г-699, оскільки в первинних документах зазначено ім`я українською мовою ОСОБА_2 , що не відповідає паспортним данним ОСОБА_3 , та скорочено по батькові ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Крім того, при розгляді заяви про призначення пенсії за віком та доданих до неї документів, було наявне посвідчення № НОМЕР_1 від 23.08.1996 року отримувача соціальної пенсії за дитину з інвалідністю до 16 років ОСОБА_6 (прізвище не зазначено), 1985 року народження, за період з 01.03.1996 року по 01.06.2000 року (з 10 до 14 років), в якому наявне виправлення імені особи. При цьому відповідач2 вказує, що згідно Порядком № 22-1 документи про визнання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю не надані. Враховуючи наведене, на переконання відповідача 2, позивач не має права на призначення пенсії за віком.

19.06.2024 року за вх.№36186/24 до суду надійшов відзив відповідача 1, в якому наведено заперечення проти заявлених позовних вимог.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

14.03.2024 року позивач звернулась до відповідача 1 із заявою про призначення їй пенсії за віком згідно п. 3 ч. 2 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

На момент звернення із заявою позивач досягла 60-річного віку.

За принципом екстериторіальності розгляд заяви здійснював відповідач 2.

Так, за результатами опрацювання заяви позивача і доданих до неї документів, відповідачем 2 22.03.2024 року прийнято рішення №79 про відмову в призначенні пенсії.

У вказаному рішенні відповідачем 2 зазначено, що необхідний страховий стаж відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 31 рік, натомість страховий стаж позивача становить 28 років 09 місяців 13 днів.

До страхового стажу позивача не зараховано період роботи в колгоспі згідно з архівною довідкою від 11.12.2023 року № Г - 699 щодо фактичної кількості відпрацьованих вихододнів протягом червня 1993 року - жовтня 1995 року, оскільки в первинних документах зазначено ім?я українською мовою " ОСОБА_2 ", що не відповідає паспортним даним - " ОСОБА_3 ", та скорочено по батькові " ОСОБА_8 ", " ІНФОРМАЦІЯ_2 "; наявне посвідчення № НОМЕР_1 від 23.08.1996 року отримувача соціальної пенсії за дитину з інвалідністю до 16 років " ОСОБА_6 " (прізвище не зазначено), 1985 року народження, за період з 01.03.1996 року по 01.06.2000 року (з 10 до 14 років), в якому наявне виправлення імені особи.

Крім того, відповідач 2 зауважив, що при призначенні пенсії відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» надаються, зокрема, документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю.

Водночас позивачем документи про визнання дитини, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю, передбачені Порядком № 22-1 не надано.

З огляду на викладене в сукупності відповідачем 2 відмовлено в призначенні пенсії за віком.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача 2, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи суд керується такими мотивами.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 46 Конституції України закріплює право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій встановлені Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV)

Згідно положень ч. 1 ст. 4 Закону №1058-IV, законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 вказаного Закону, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Ст. 9 Закону №1058-IV передбачено наступні види пенсійних виплат, що призначаються в солідарній системі:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності;

3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Отже, передумовою призначення пенсії за віком на підставі ст. 26 Закону №1058-IV є наявність двох складових: віку особи та відповідного страхового стажу.

Ст. 1 Закону №1058-IV страхування визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Приписами ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV).

У законодавстві, що діяло до 01.01.2004 року, зокрема, у ст. 56 Законі України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII (далі Закон №1788-ХІІ), передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Також ст. 56 Закону №1788-ХІІ визначено при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Ст. 62 Закону №1788-XII визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які, містять відомості про періоди роботи.

В ході розгляду справи судом встановлено, що 14.03.2024 року позивач звернулась до відповідача 1 із заявою про призначення їй пенсії за віком згідно п. 3 ч. 2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

На момент звернення із заявою позивач досягла 60-річного віку.

За принципом екстериторіальності розгляд заяви здійснював відповідач 2.

Так, за результатами опрацювання заяви позивача і доданих до неї документів, відповідачем 2 22.03.2024 року прийнято рішення №79 про відмову в призначенні пенсії.

У вказаному рішенні відповідачем 2 зазначено, що необхідний страховий стаж відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 31 рік, натомість страховий стаж позивача становить 28 років 09 місяців 13 днів.

До страхового стажу позивача не зараховано період роботи в колгоспі згідно з архівною довідкою від 11.12.2023 року №Г-699 щодо фактичної кількості відпрацьованих вихододнів протягом червня 1993 року - жовтня 1995 року, оскільки в первинних документах зазначено ім?я українською мовою " ОСОБА_2 ", що не відповідає паспортним даним - " ОСОБА_3 ", та скорочено по батькові " ОСОБА_8 ", "Пет.".

В контексті наведеного суд звертає увагу на таке.

До матеріалів справи позивачем долучено копію паспорта серії НОМЕР_2 , в якому зазначено ім`я позивача « ОСОБА_3 » та по батькові « ОСОБА_9 ».

В постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 (провадження № К/9901/110/17) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Крім того, відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, Управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

Такі повноваження Пенсійного фонду повинні бути використані з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких вони спрямовані.

Відтак, враховуючи наведене вище, у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих позивачем документів відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності.

Наявність у відповідача сумнівів відповідно до зазначеного законодавства може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу, однак не можуть нівелювати відомості трудової книжки та інших документів про стаж та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею трудового стажу.

Аналізуючи архівну довідку від 11.12.2023 року №Г-699, суд дійшов висновку, що у написанні ім`я позивача має місце саме описка та виявлені відповідачем 2 розбіжності щодо написання ім`я та по батькові позивача, на переконання суду, ґрунтуються на неповному з`ясуванні усіх обставин, які мають значення у спірному випадку, оскільки не спростовують дійсність наданої позивачем довідки.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Подібна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 25.04.2019 року у справі №593/283/17 та від 30.09.2019 року у справі №638/18467/15-а.

Отже, наявність вищезазначеної описки в архівній довідці від 11.12.2023 року №Г-699 не може нівелювати право позивача на зарахування періодів її роботи в колгоспі до страхового стажу.

Відтак, відповідачем 2 протиправно не зараховано до страхового стажу позивача період її роботи в колгоспі протягом червня 1993 року - жовтня 1995 року згідно з архівною довідкою від 11.12.2023 року №Г-699.

Щодо незарахування періоду догляду за інвалідом з дитинства з 01.03.1996 року по 01.06.2000 року, то суд зазначає наступне.

Відповідно до правового регулювання, встановленого п. "є" ч. 1 ст. 56 Закону №1788, до стажу роботи зараховується час догляду за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

За змістом п. 10 Порядку №637 час догляду за особою з інвалідністю I групи, дитиною з інвалідністю віком до 16 років, а також пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досяг 80-річного віку, встановлюється на підставі:

-інформації про отримання допомоги, компенсації за догляд за такою особою, одержаної органами Пенсійного фонду України від органів соціального захисту населення, або акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду;

- документів, що засвідчують перебування на інвалідності (для осіб з інвалідністю I групи і дітей з інвалідністю) і вік (осіб похилого віку і дітей з інвалідністю).

Акт обстеження фактичних обставин здійснення догляду складається органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей житлово-експлуатаційних або інших організацій за місцем проживання (реєстрації), сільських, селищних рад, опитування осіб, за якими здійснюється догляд, та їх сусідів, інших даних.

Документами, які підтверджують перебування на інвалідності, можуть бути виписка із акту огляду медико-соціальної експертної комісії, медичні висновки, пенсійне посвідчення, посвідчення одержувача допомоги або довідка органів соціального захисту населення або Пенсійного фонду України та інші документи.

До заяви про призначення пенсії позивачем було долучено копію посвідчення № НОМЕР_1 від 23.08.1996 року отримувача соціальної пенсії за дитину з інвалідністю до 16 років.

Вказане посвідчення видано на ім`я позивача та в ньому зазначено члена сім`ї, якому призначено пенсію по інвалідності з дитинства, ОСОБА_10 (прізвище не зазначено), 1985 року народження, за період з 01.03.1996 року по 01.06.2000 року.

В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 20.07.1985 року, відповідно до якого позивач є матір`ю ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В той же час, відповідачем 1 не зараховано до страхового стажу позивача період з 01.03.1996 року по 01.06.2000 року, оскільки в посвідченні № НОМЕР_1 від 23.08.1996 року наявне виправлення імені особи.

Однак, суд повторно зауважує, що позивач не може нести відповідальність за неналежне оформлення вищезгаданого посвідчення у вигляді позбавлення її права на зарахування відповідного періоду догляду за дитиною-інвалідом віком до 16 років до страхового стажу. А формальні неточності у документах, в свою чергу, не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Таким чином, відповідачем 2 протиправно не зараховано до страхового стажу позивача період догляду за дитиною-інвалідом віком до 16 років з 01.03.1996 року по 01.06.2000 року.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що рішення відповідача 2 від 22.03.2024 року №79 є протиправним та підлягає скасуванню.

Вирішуючи позовні вимоги про зобов`язання відповідача 1 зарахувати до страхового стажу позивача період роботи в колгоспі з червня 1993 року по жовтень 1995 року, а також період догляду за інвалідом з дитинства з 01.03.1996 року по 01.06.2000 року та призначити пенсію за віком з 08.02.2024 року, то суду керується наступним.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішеня про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Водночас, згідно п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Так, у зв`язку з тим, що судом визнано протиправним та скасовано рішення відповідача 2 від 22.03.2024 року №79 оскільки ним необґрунтовано не зараховано до страхового стажу позивача періоди її роботи в колгоспі протягом червня 1993 року - жовтня 1995 року згідно з архівною довідкою від 11.12.2023 року №Г-699, а також період догляду за дитиною-інвалідом віком до 16 років з 01.03.1996 року по 01.06.2000 року, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача 1 зарахувати до страхового стажу позивача вказані періоди.

Щодо призначення пенсії, то суд звертає увагу на те, що, звертаючись із заявою від 14.03.2024 року, позивач просила призначити їй саме пенсію за віком як матері інваліда з дитинства.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають, жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку, - після досягнення віку 50 років та за наявності не менше ніж 15 років страхового стажу. При цьому особами з інвалідністю з дитинства вважаються також діти з інвалідністю віком до 18 років.

За приписами абз. 4 п. 3 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону, за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.

Відтак, із аналізу вищезазначеної норми слідує, що обов`язковими умовами для призначення дострокової пенсії за віком у спірному випадку є сукупність обставин:

- виховання жінкою особи з інвалідністю дитинства до досягнення шестирічного віку;

- досягнення жінкою 50 років;

- наявність у жінки не менше ніж 15 років страхового стажу.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття особа з інвалідністю на момент виникнення спірних відносин установлювався ст. 2 Закону України № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а також ст. 1 Закону України № 2961-ІV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон № 2961-ІV).

Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до абз. 3 ст. 1 Закону № 2961-ІV дитина-інвалід - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.05.2019 року у справі №330/2181/16-а наголосила на тому, що визначення терміну інвалід з дитинства не міститься ані в Законі України № 875-ХІІ, ані в Законі України № 2109-III.

При цьому за змістом абз. 2 п. 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року за № 1317 (далі - Положення № 1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності.

Згідно з п. 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Зі змісту абзацу 4 п. 3 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV вбачається, що пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пенсійного віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до ч. 12 ст. 7 Закону № 2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року за № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

За змістом п. 2.1 Порядку № 22-1 до заяви про призначення матері особи з інвалідністю з дитинства, яка виховала її до шестирічного віку, пенсії за віком додаються такі документи: документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства.

Згідно з п. 2.18 Порядку № 22-1 визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).

Тобто такий висновок дає можливість підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону №1058-IV.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що п. 2.18 Порядку № 22-1 не суперечить положенням ст. 17 Закону України № 1788-XII та ст. 26, абз. 4 п. 3 розд. VIII «Прикінцеві положення» Закону України № 1058-ІV, оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2014 року у справі № 21-133а14 висловив обґрунтовану позицію, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України № 1058-ІV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Велика Палата Верховного Суду вважала недоцільним висновок Касаційного адміністративного суду про тлумачення поняття інвалід з дитинства як статус дитини-інваліда, який ця дитина набуває по досягненню нею 18 років, оскільки визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття інваліда з дитинства, а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

За результатами розгляду заяви позивача від 14.03.2024 року та долучених до неї документів, відповідач 2 у спірному рішення №79 вказав, що, в порушення вимог п. 2.18 Порядку №22-1, позивачем до заяви не долучено документ про визнання дитини, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою з інвалідністю з дитинства або ж дитиною з інвалідністю.

Позивачем не наведено жодних заперечень щодо вказаних обставин.

Отже, оскільки при зверненні до відповідача 1 із заявою від 14.03.2024 року про призначення пенсії за віком як матері інваліда з дитинства позивачем не надано до пенсійного органу відповідних документів, які б підтверджували її право на призначення такої пенсії, то, відповідно, суд дійшов висновку про відсутність підстав для призначення позивачеві пенсії за віком відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058-IV.

Крім того, суд наголошує й на відсутності підстав для призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону № 1058-IV, адже із заявою про призначення пенсії за віком на загальних підставах позивач до пенсійного органу не зверталась.

Відтак, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача 1 призначити пенсію за віком є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1 211 грн 20 коп.

Оскільки даний спір виник у зв`язку із прийняттям відповідачем 2 спірного рішення, таким чином, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір саме з відповідача 2.

Таким чином, поверненню позивачеві за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області підлягає сума у розмірі 605 грн 60 коп.

Керуючись ст. 2, 6, 9, 73- 78, 90, 245, 246, 255, 293, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 22.03.2024 року №79.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди її роботи в колгоспі протягом червня 1993 року - жовтня 1995 року згідно з архівною довідкою від 11.12.2023 року №Г-699, а також період догляду за дитиною-інвалідом віком до 16 років з 01.03.1996 року по 01.06.2000 року.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 605 грн 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 )

Відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, 21005, )

Відповідач 2: Головне управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54000, )

Повний текст рішення складено та підписано суддею 06.08.2024 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна