Справа № 520/16467/24
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2024-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

05.08.2024 р. справа №520/16467/24 Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
провизнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправними дій Управління реєстрації місця проживання Департаментом реєстрації Харківської міської ради щодо відмови зареєструвати місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) зобов`язання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради зареєструвати місце проживання ОСОБА_1 за адресою : АДРЕСА_1 .

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що суб`єкт владних повноважень вчинив протиправну відмову у реєстрації місця проживання громадянина.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що зацікавленою особою було подано неповний пакет документів, унаслідок чого прийняття рішення про реєстрацію адреси місця проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1 було обєктивно унеможливлено.

Треті особи на стороні позивача ОСОБА_3 (мати заявника, дружина власника квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка відповідно до договору купівлі-продажу від 08.12.2023р. придбана ОСОБА_4 за грошові кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя, за згодою дружини - ОСОБА_3 ) та ОСОБА_4 (власник квартири за адресою: АДРЕСА_1 ) висловились на підтримку доводів і вимог позову заявника.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 (батько заявника) був сповіщений про розгляд справи завчасно та належно (поштове відправлення було повернуто установою поштового звязку 14.07.2024р.), але правом на подачу письмового процесуального документа по суті спорі із власною правовою позицією не скористався.

Клопотань про ознайомлення з матеріалами справи заявник не подавав.

Клопотань про існування наміру на подачу відповіді на відзив заявник не подавав.

Клопотань про усунення перешкод у реалізації наміру на подачу відповіді на відзив заявник не подавав.

Оскільки добуті судом докази повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, відомі учасникам спору і у даному конкретному випадку відсутні будь-які перешкоди у наданні доказів відносно таких відомостей, строки подачі процесуальних документів збігли і сторони не заявили ані про намір на подачу відповідних процесуальних документів, ані про існування нездоланних перешкод у реалізації такого наміру, завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.

Тому суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , матірю заявника є - ОСОБА_3 , батьком заявника є - ОСОБА_2 , заявник документований паспортом громадянина України № НОМЕР_1 , за викладеними у позові твердженнями заявник має зареєстровану адресу місця проживання - АДРЕСА_2 .

09.04.2024р. (тобто у віці повних 15 років) заявник подав до субєкта владних повноважень письмове звернення установленого формуляру з приводу реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 (далі за текстом Квартира).

Власником Квартири згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є ОСОБА_4 , тобто громадянин, з яким заявник не знаходиться у стосунках кровного споріднення.

Формуляр поданого заявником письмового звернення містить підпис матері про надання згоди на реєстрацію адреси проживання дитини у Квартирі, але не містить підпис батька про надання згоди на реєстрацію адреси проживання дитини у Квартирі.

Судом зясовано, що за відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно речове право власності на Квартиру належить ОСОБА_4 (єдиний власник квартири за адресою: АДРЕСА_1 за відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; чоловік матері заявника; стороння в аспекті родинних зв`язків відносно заявника особа).

До означеного звернення не було приєднано ані документів про наявність у заявника речового права власності на Квартиру, ані письмової згоди усіх власників Квартири на реєстрацію адреси місця проживання заявника у Квартирі.

За означеним зверненням заявника 09.04.2024р. субєктом владних повноважень було вчинено управлінське волевиявлення у формі відмови, втілене у письмові записі у формулярі звернення та у письмовому розясненні підстав відмови у декларуванні/реєстрації місця проживання (перебування).

Як зясовано судом, у якості юридичної підстави для вчинення указаної відмови суб`єктом владних повноважень були зазначені норми п.3 ч.1 ст.12 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та п.п.3 п.87 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) (затвердженого постановою КМУ від 07.02.2022р. №265; далі за текстом Порядок №265), а фактичною підставою послугувало судження субєкта владних повноважень про відсутність згоди на реєстрацію місця проживання дитини батька, що за твердженням субєкта владних повноважень не відповідає п.32 Порядку №265).

Стверджуючи про невідповідність закону управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу відмови у реєстрації адреси місця проживання у Квартирі за матеріалами звернення від 09.04.2024р., заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом, і тому до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Суспільні відносини з приводу реєстрації фізичною особою громадянином місця проживання в Україні унормовані, насамперед, приписами Закону України від 11.12.2003р. №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Закону України від 05.11.2021р. №1871-ІХ «Про надання публічних (електронних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі за текстом - Закон України від 05.11.2021р. №1871-ІХ), Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) (затверджений постановою КМУ від 07.02.2022р. №265; далі за текстом Порядок №265).

Так, у розумінні ст.3 Закону України від 11.12..2003р. №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Частиною 3 ст.1 Закону України від 05.11.2021р. №1871-ІХ передбачено, що декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.

За наведеними у ч.1 ст.2 Закону України від 05.11.2021р. №1871-ІХ визначеннями, адреса житла - місцезнаходження житла особи, що включає такі дані (за наявності): область, район, місто (село, селище), району в місті, вулиця, шоссе/ проспект/ бульвар/ алея/ площа/ майдан/ провулок/ узвіз/ з`їзд/ проїзд /лінія /просіка/ тупик тощо), номер будівлі (будинку/корпусу/блоку/секції тощо), номер квартири (кімнати тощо); декларування місця проживання особи - повідомлення особою органу реєстрації адреси свого місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного вебпорталу електронних послуг з подальшим внесенням такої інформації до реєстру територіальної громади; житло - житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, в якому особа постійно або тимчасово проживає; реєстраційна дія - внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/ задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи; реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

У силу застереження ч.1 ст.4 Закону України від 05.11.2021р. №1871-ІХ особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).

Аналогічне положення включено законодавцем до п.4 Порядку №265.

Як то визначено ч.2 ст.4 Закону України від 05.11.2021р. №1871-ІХ, порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України від 05.11.2021р. №1871-ІХ громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. Іноземець чи особа без громадянства, які отримали довідку про звернення за захистом в Україні, можуть зареєструвати місце свого перебування в Україні.

Аналогічне положення включено законодавцем до п.5 Порядку №265.

Відповідно до ч.6 ст.5 Закону України від 05.11.2021р. №1871-ІХ реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за заявою такої особи, поданою в паперовій формі до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг, за адресою житла будь-якої форми власності.

Приписами ст.8 Закону України від 05.11.2021р. №1871-ІХ регламентовано процедуру декларування місця проживання особи, положеннями ст.9 Закону України від 05.11.2021р. №1871-ІХ процедуру реєстрації місця проживання.

Частиною 1 ст.9 Закону України від 05.11.2021р. №1871-ІХ визначено, що у разі реєстрації місця проживання (перебування) особи під час особистого відвідування органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) подається заява про реєстрацію місця проживання (перебування) за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Реєстрація місця проживання (перебування) особи, зміна її місця проживання (перебування) може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника, що діє на підставі довіреності, посвідченої у встановленому законом порядку (далі - представник).

Згідно з ч.2 ст.9 Закону України від 05.11.2021р. №1871-ІХ до заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються: 1) паспортний документ особи або довідка про звернення за захистом в Україні, або документ, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; 2) свідоцтво про народження - для дітей віком до 14 років; 3) документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України); 4) документи, що посвідчують особу законного представника (представника); 5) документи, що підтверджують повноваження особи як законного представника (представника), крім випадків, якщо законними представниками дитини є її батьки чи один із батьків; 6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору; 7) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Також згідно з п.п.5 п.35 Порядку №265 для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає, зокрема: документи, що підтверджують: право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них.

Отже, і нормою закону, і нормою підзаконного акту права чітко та однозначно визначено, що до заяви про реєстрацію місця проживання зацікавлена особа повинна приєднати документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі (зокрема, або документи про належність речового права власності на житло, документи про належність права користування житлом, або рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, або рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання за особою права користування житлом).

За змістом ч.3 ст.9 Закону України від 05.11.2021р. №1871-ІХ у разі відсутності документів, передбачених пунктом 3 частини другої цієї статті, реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла.

Суд відмічає, що у межах спірних правовідносин має місце випадок, коли заявник до звернення документів на підтвердження право на проживання у Квартирі згоди власника Квартири на реєстрацію його адреси місця проживання у Квартирі не подав, але субєкт владних повноважень цих обставин не оцінював та в основу реально вчиненого управлінського волевиявлення не покладав.

Між тим, за приписами ч.1 ст.11 Закону України від 05.11.2021р. №1871-ІХ особа, яка декларує або реєструє своє місце проживання (перебування) у житлі, яке не є власністю (співвласністю) такої особи, та за відсутності документів, що підтверджують право на проживання в цьому житлі, під час подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) або декларації про місце проживання надає згоду власника (співвласників) житла чи уповноваженої особи житла на декларування або реєстрацію особою свого місця проживання (перебування) за адресою цього житла у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі декларування або реєстрації місця проживання особою, яка є власником (співвласником) цього житла, згода інших співвласників або інших осіб, місце проживання яких зареєстровано / задекларовано в цьому житлі, не вимагається.

Підстави для вчинення органом публічної адміністрації управлінського волевиявлення з приводу відмови у реєстрації місця проживання особи сформульовані законодавцем у положеннях ст.12 Закону України від 05.11.2021р. №1871-ІХ, де указано, що орган реєстрації відмовляє у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи у разі, якщо: 1) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про обтяження щодо житла, яке особа декларує або реєструє як місце проживання (перебування); 2) відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не відповідають відомостям у поданих особою документах або даних; 3) особа подала документи або відомості, передбачені цим Законом, не в повному обсязі; 4) у поданих особою документах або відомостях містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними, або строк дії паспортного документа іноземця чи особи без громадянства, які на законних підставах проживають на території України, закінчився; 5) за декларуванням або реєстрацією місця проживання (перебування) особи звернулася дитина віком до 14 років або особа, не уповноважена на подання документів; 6) житлу, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживання (перебування), не присвоєна адреса у встановленому порядку; 7) за адресою житла, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживання (перебування), наявний об`єкт нерухомого майна, який не належить до житла; 8) відомості реєстру територіальної громади щодо задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини віком до 14 років не відповідають відомостям, наведеним у заяві (декларації), поданій стосовно цієї дитини; 9) дані реєстру територіальної громади щодо задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини віком від 14 до 18 років не відповідають відомостям, наведеним у заяві (декларації), поданій цією дитиною.

Приписи ст.12 Закону України від 05.11.2021р. №1871-ІХ деталізовані у нормах п.87 Порядку №265, згідно з яким орган реєстрації відмовляє в декларуванні/реєстрації місця проживання (перебування), знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі, коли: 1) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про обтяження щодо житла, яке особа декларує або реєструє як місце проживання (перебування), що стосуються заборони декларування/реєстрації місця проживання (перебування) у такому житлі, або перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань (у разі відсутності письмової згоди відповідного іпотекодержателя або довірчого власника на декларування/реєстрацію місця проживання); 2) відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не відповідають відомостям, зазначеним у поданих особою документах або даних; 3) особа не подала або подала не в повному обсязі необхідні документи або відомості; 4) у поданих особою документах або відомостях містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними (крім випадку, передбаченого пунктом 53 цього Порядку), або строк дії паспортного документа іноземця чи особи без громадянства, які на законних підставах проживають на території України, закінчився; 5) звернулася дитина віком до 14 років або особа, не уповноважена на подання документів; 6) житлу, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживання (перебування), не присвоєна адреса у встановленому порядку; 7) за адресою житла, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживання (перебування), наявний об`єкт нерухомого майна, який не належить до житла; 8) відомості реєстру територіальної громади щодо задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини віком до 14 років не відповідають відомостям, зазначеним у декларації (заяві), поданій стосовно дитини; 9) дані реєстру територіальної громади щодо задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини віком від 14 до 18 років не відповідають відомостям, зазначеним у декларації (заяві), поданій дитиною.

Звідси слідує, що у випадку подання зацікавленою особою серед матеріалів звернення з приводу реєстрації місця проживання не повного обсягу передбачених законом документів або неповного обсягу передбачених законом відомостей суб`єкт владних повноважень не має іншого варіанту вчинення правомірного управлінського волевиявлення, окрім прийняття рішення про відмову у реєстрації місця проживання особи.

У ході розгляду справи судом достеменно установлено, що матеріали звернення заявника від 09.04.2024р. не містили ані документів про право власності на Квартиру, ані документів про надання власником Квартири письмової згоди на реєстрацію адреси проживання заявника у Квартирі.

Ця обставина згідно з національним законом України є безумовною підставою для вчинення суб`єктом владних повноважень безальтернативного управлінського волевиявлення з приводу відмови у реєстрації адреси проживання заявника у Квартирі.

За правовими висновками постанови Верховного Суду від 10.05.2024р. у справі №160/9951/21: "56. Верховний Суд у постанові від 25 липня 2023 року у справі № 160/6457/22 зазначав, що поняття "пуризм" прийнято розуміти як надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом.

57.Поняття "правового пуризму" було введено в правовий обіг Європейським судом з прав людини (далі також ЄСПЛ).

58.Зокрема, у рішенні у справі "Сутяжник проти Росії" (№ 8269/02) ЄСПЛ зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки. У цій справі рішення арбітражного суду, яке набрало законної сили, було скасовано в порядку нагляду з припиненням провадження у справі суто з підстави того, що спір не підлягав розгляду арбітражними судами, хоча у подальшому вимоги заявника були задоволені судом загальної юрисдикції. Ухвалюючи рішення ЄСПЛ виходив з того, що, хоча як принцип, правила юрисдикції повинні дотримуватися, однак, враховуючи обставини даної справи, була відсутня соціальна потреба, яка б виправдовувала відступлення від принципу правової визначеності.

59.Таким чином, "правовий пуризм" на відміну від обставин "істотного та непереборного характеру" завжди призводить до порушення принципу правової визначеності; "правовий пуризм" - невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд; «правовий пуризм» може носити як добровільний характер й проявлятися в діяльності окремих посадових осіб, так і бути вимушеним через санкціонування державою, яка обмежує реалізацію дискреційних повноважень суб`єктів правозастосування, не допускаючи відступ від правових приписів.".

Також суд зважає, що за правовими висновками постанови Верховного Суду від 10.05.2024р. у справі №160/9951/21: "62. Питання скасування адміністративних актів з підстав їх процедурних недоліків досліджувалося Верховним Судом й у постанові від 03 грудня 2021 року у справі № 369/7844/17.

63.У цій постанові Верховний Суд вказував, що процедурні порушення, в залежності від їх характеру, можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не зумовлюють впливу на нього.

64.Суд наголошував, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

65.Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: "протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків" і, на противагу йому, принцип "формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення".

66.Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 813/1790/18.".

З огляду на викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що будь-які процедурні недоліки у процесі вирішення субєктом владних повноважень порушеного зацікавленою особою питання (аж до невірного (неправильного, помилкового) обрання суб`єктом владних повноважень правової підстави для вчинення управлінського волевиявлення) не можуть бути використані як справедливі легальні приводи для примусового спонукання субєкта владних повноважень до задоволення прагнення приватної особи за відсутності визначених для цього чинним національним законом України підстав.

Тому відсутність в обсязі матеріалів звернення заявника від 09.04.2024р. чітко визначеного законом документу (письмової згоди батька, письмової згоди власника Квартири) унеможливлює задоволення сформульованої заявником вимоги за будь-яких умов, позаяк призводить до спонукання субєкта владних повноважень до реалізації владної управлінської функції без дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України.

Продовжуючи вирішення спору за епізодом судження субєкта владних повноважень про кваліфікацію факту відсутності письмової згоди батька заявника у реєстрації адреси проживання у Квартирі або відповідного рішення суду як перешкоди у реєстрації адреси проживання заявника у Квартирі, суд керується такими підставами та мотивами.

Відповідно до п.32 Порядку №265 у разі подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особою, яка не досягла 18-річного віку, реєстрація місця проживання (перебування) здійснюється за згодою батьків або інших законних представників такої особи. Згода не надається у разі коли особа є здобувачем освіти та здійснює реєстрацію свого місця проживання (перебування) в гуртожитку, що належить до сфери управління закладу освіти.

Згідно з п.33 Порядку №265 подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Згода батьків або інших законних представників може бути надана у присутності особи, яка приймає заяву про реєстрацію місця проживання, або засвідчена нотаріально в установленому законодавством порядку.

За правилами п.34 Порядку №265 у разі коли місце проживання батьків або інших законних представників особи віком до 18 років задекларовано/зареєстровано за однією адресою, згода іншого з батьків або законних представників не надається.

З наведеного слідує, що у силу спеціального застереження п.33 Порядку №265 відсутність письмової згоди будь-якого з батьків на реєстрацію адреси проживання дитини у конкретному житлі повинна компенсуватись або рішенням суду про визначення місця проживання дитини, або рішенням органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини.

Положеннями ст.160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч.1 ст.160); Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч.2 ст.160); Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (ч.3 ст.160).

Як то указано у ч.1 ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

За приписами ст.18 Закону України від 26.04.2001р. №2402-ІІІ "Про охорону дитинства" Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Суд відмічає, що згідно з п.1 ст.3 Конвенції Організації обєднаних націй про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 19 Конвенції Організації обєднаних націй про права дитини передбачено, що держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. (п.1 ст.19); Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв`язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури. (п.2 ст.19).

Приписами ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей визначено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган: а) визначає, чи має він достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб`єктів батьківської відповідальності; b) якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння: - упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію; - у відповідних випадках консультує особисто дитину (у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини; - надає можливість дитині висловлювати її думки; c) приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною.

Суд вважає, що захист права дитини на житло у формі реєстрації адміністративним органом адреси місця проживання може підпадати під захист ст.33 Конституції України, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (в аспекті поваги до приватного життя), ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (в аспекті офіційного визнання Державою факту використання громадянином конкретного обєкту нерухомого майна у якості житла), ст.2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, але зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що запроваджене п.32 Порядку №265 правило не суперечить ані положенням згаданих вище актів права, ані положенням Сімейного кодексу України, ані положенням Закону України від 26.04.2001р. №2402-ІІІ «Про охорону дитинства», позаяк за призначенням та правовою суттю є гарантією забезпечення справедливого балансу між правами та обов`язками дитини, матері дитини, батька дитини, котрі мешкають окремо один від одного на участь у вихованні дитини.

Обставини усунення батька дитини від виховання заявника (на чому наголошується у тексті позову) згідно з ч.2 ст.73 КАС України не входять до предмету доказування у даному спорі, а повинні встановлюватись виключно цивільним судом під час розгляду цивільної справи про визначення місця проживання дитини.

Окремо суд зазначає, що зміст судової доктрини "найкращих інтересів дитини" у даному конкретному випадку не призводить до виникнення у заявника (який підпадає під визначення дитини) права на реєстрацію адреси місця проживання у Квартирі за відсутності в матеріалах звернення письмової згоди власника житла.

Посилання заявника на порядок реєстрації місця проживання та місяця перебування фізичних осіб в України та зразків необхідних для цього документів (затверджений наказом МВС України від 22.11.2012р. №1077, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 18.12.2012р. за №2109/22421) слід визнати юридично неспроможними, оскільки цей нормативний акт втратив чинність на підставі наказу МВС України від 13.12.2017р. №1024.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що у спірних відносинах суб`єкт владних повноважень не вдавався до порушення прав (інтересів) заявників у справі реєстрації місця проживання особи, позаяк у випадку подання 09.04.2024р. неповного чітко та однозначно визначеного чинним національним законом України пакету документів (відсутність письмової згоди власника Квартири на реєстрацію адреси місця проживання заявника у Квартирі, відсутність письмової згоди батька заявника на реєстрацію адреси місця проживання заявника у Квартирі, відсутність рішення суду про визначення місця проживання заявника з матірю, відсутність рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання заявника з матірю) вчинив прямо визначене законом управлінське волевиявлення у формі рішення про відмову у реєстрації місця проживання особи.

Відсутність факту невідповідності закону реально вчиненого суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах управлінського волевиявлення спричиняє відсутність факту порушеного права приватної особи у сфері публічно-правових відносин, що є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у позові.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам та обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко