Справа № 200/4961/24
Суддя: Чекменьов Г.А.
Дата ухвалення: 2024-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

02 серпня 2024 року Справа №200/4961/24

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Чекменьов Г.А., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до 12 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

18 липня 2024 року ОСОБА_1 через представника адвоката Єрьоміну В.А. звернувся до суду з позовною заявою до 12 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області, в якій просить суд визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби в період з 06 липня 2016 року по 21 березня 2019 року.

До позовної заяви представником позивача додана заява про поновлення строку, яка мотивована попередньою редакцією статті 233 КЗпП України, незворотністю дії законів у часі, необізнаністю позивача із сумами нарахованої індексації, необхідністю уникнення надмірного формалізму при застосування процесуальних норм, гарантованим правом звернення до суду.

Ухвалою від 23 липня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до 12 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску, крім тих, що викладені у поданій заяві.

Представником позивача надана заява «про виконання ухвали суду», де зазначено, що Закон № 2352-ІХ, яким змінена редакція статті 233 КЗпП України, не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі.

На момент звільнення позивача зі служби частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

Зміст позову та поданих представником позивача заяв не вказує на дотримання позивачем строку звернення до суду.

За матеріалами позову спірні відносини публічної служби між позивачем та відповідачем тривали з 01 січня 2016 року по 21 березня 2019 року.

Згідно з частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС) України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Пунктом 18 частини 1 розділу І Закону України від 01 липня 2022 року за №2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року, змінено редакцію статті 233 КЗпП України, яка у частинах першій та другій передбачає, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Крім того, карантин, який був встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, закінчився на всій території України 30 червня 2023 року, після чого обчислення процесуальних строків здійснюється на загальних підставах, в тому числі строків звернення до суду.

За приписами статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначається місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця цього строку.

Отже, закінчення тримісячного строку для звернення з цим позовом припало на 30 вересня 2023 року. Позивач до суду звернувся лише 18 травня 2024 року. Тобто, позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду з цим позовом.

Стосовно застосування строків звернення до суду слід зазначити, що відповідно до статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити дії.

За статтею 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час проходження служби та після її припинення протягом тривалого часу позивач не ініціював питання щодо виплати певних видів оплати праці.

За твердженням сторони позивача спірні суми індексації, які є предметом заявленого майнового позову, відповідачем під час проходження служби, на момент звільнення та після цього нараховані не були. Тобто, предметом спору у справі є відповідність грошових виплат, право на які могло виникнути під час проходження служби з 01 січня 2016 року по 21 березня 2019 року, до дати звільнення.

Доводи представника позивача щодо неприпустимості звуження прав та застосування до спірних відносин статті 233 КЗпП України в попередній редакції, яка втратила чинність на час звернення до суду, підлягають відхиленню.

В ухвалі про залишення позову без руху зауважено, що суб`єктивні права особи регулюються нормами матеріального права, які застосовуються з урахуванням принципу дії законів у часі, коли за загальним правилом скасований нормативний акт продовжує застосовуватись до правовідносин, що існували під час його дії.

На відміну від норм матеріального права, процесуальні норми за своїм змістом визначають певну процедуру розгляду спору, та застосовуються станом на час такого розгляду.

Тобто, нормами матеріального права врегульовані безпосередньо відносини між сторонами, які в даному випадку виникли з відносин публічної служби.

Натомість процесуальними нормами регулюються НОВІ відносини між сторонами у справі та органом, який розглядає спір. Такі відносини виникають за ініціативою позивача через його звернення за вирішенням спору і регулюються тими нормами, які діють саме на час такого звернення.

Отже застосування статті 233 КЗпП України в редакції, яка діє на час звернення до суду, не передбачає для цієї статті зворотної дії у часі.

Позивач звернувся до суду 18 травня 2024 року. Тому для вирішення питання про відкриття провадження у справі слід застосовувати статтю 233 КЗпП України в редакції, яка діє станом на 18 травня 2024 року.

Вказаний висновок прямо випливає зі змісту частини 3 статті 3 КАС України, за яким ПРОВАДЖЕННЯ В АДМІНІСТРАТИВНИХ СПРАВАХ ЗДІЙСНЮЄТЬСЯ ВІДПОВІДНО ДО ЗАКОНУ, ЧИННОГО НА ЧАС ВЧИНЕННЯ ОКРЕМОЇ ПРОЦЕСУАЛЬНОЇ ДІЇ, РОЗГЛЯДУ І ВИРІШЕННЯ СПРАВИ.

За наведених умов, вирішуючи питання дотримання строку звернення з позовом, слід керуватися процесуальними нормами частини третьої статті 122 КАС України та статті 233 КЗпП України, яка за своєю природою також містить норми процесуального права, оскільки визначає саме строки звернення до суду.

При цьому вказані норми статті 233 КЗпП України підлягають застосуванню в редакції, що діє на час вчинення такої процесуальної дії як відкриття провадження у справі.

За умов іншого тлумачення дії процесуального закону суду довелось би в частині позовних вимог за відносинами служби з 01 січня 2016 року керуватись колишньою редакцією Кодексу адміністративного судочинства, яка діяла до 15.12.2017, що було б вочевидь помилковим, оскільки прямо суперечить нормам статті 3 КАС України.

Посилання представника позивача на правові позиції Верховного Суду не є застосовними до цієї справи, оскільки у наведених представником справах позивачі звертались до суду або у межах встановленого законом строку після зміни редакції статті 233 КЗпП України, або у межах періоду карантину, який був встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Не спростовують висновків про пропуск позивачем строку звернення до суду без поважних причин і наведені представником позивача посилання на практику ЄСПЛ, оскільки вимоги щодо строку звернення до суду є чіткими, доступними та передбачуваними, переслідують законну мету та є пропорційними з огляду на обставини заявленого позову.

Вказані вимоги процесуального закону жодним чином не перешкоджають доступу до суду, оскільки прийняття позовної заяви залежить від дотримання саме позивачем загальних строків такого звернення.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Крім того, встановлення строків звернення до суду слугують меті забезпечення дотримання принципу правової визначеності, що зокрема слід розуміти як спрямованість на створення ситуації упевненості для суб`єкта владних повноважень, як відповідача по справі, стосовно розуміння відсутності у позивача бажання звертатись з відповідним позовом, у тому числі, захищати свої майнові права.

Стосовно майнових прав позивача та обов`язку відповідача у зазначеній категорії адміністративних справ забезпечувати їх реалізацію шляхом здійснення відповідних виплат, це означає також відсутність обов`язку резервувати певну частину коштів, що виправдано та зумовлено специфікою формування та використання бюджетних коштів, якими розпоряджається суб`єкт владних повноважень.

Останнє набуває особливого значення в умовах воєнного стану.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PEREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини Осман проти Сполученого королівства від 28 жовтня 1998 року та пункті 54 рішення Круз проти Польщі від 19.06.2001 зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO № 23452/94; CASE OF KREUZ v. POLAND № 28249/95).

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Слід зазначити, що інститут строку давності, необхідно використовувати з урахуванням конкретних обставин справи, так щоб він не перешкоджав наявним у позивача засобами захисту своїх прав. Обмеження права на звернення до суду повинно бути пропорційно меті правової визначеності, у іншому випадку це буде порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини в частині права на справедливий судовий розгляд (рішення ЄСПЛ у справі Олександр Волков проти України (заява № 21722/11).

Верховний Суд у справі № 240/12017/19 вказав, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. За висновком Верховного Суду, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27.01.2020 року у справі № 420/3001/19, від 25.02.2020 року у справі № 360/1870/19, від 27 січня 2021 року у справі № 160/4284/19.

За вказаних обставин, враховуючи тривалість пропуску строку звернення з цим адміністративним позовом та відсутність жодних доказів неможливості чи утруднення звернення позивача до суду, відсутні підстави для визнання причин пропуску строку поважними.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені у статті 123 КАС України:

1. У разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

2. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

З наведених підстав, керуючись статтями 169, 248, 256 КАС України,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до 12 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Першого апеляційного адміністративного суду.

Текст ухвали розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/) відповідно до наявних умов електропостачання та функціонування програмного забезпечення через обставини збройної агресії проти України.

Суддя Г.А. Чекменьов