Справа № 240/30952/21
Суддя: Кравчук В.М.
Дата ухвалення: 2024-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

02 серпня 2024 року

м. Київ

справа №240/30952/21

адміністративне провадження № К/990/28719/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Кравчука В.М., суддів Стародуба О.П., Стеценка С.Г.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року (суддя Черняхович І.Е.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2024 року (колегія у складі: головуючого - судді Сторчака В. Ю., суддів Граб Л.С., Полотнянка Ю.П.)

у справі № 240/30952/21

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, скаржник) звернувся до адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України, відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення МВС України про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, як інваліду 2 групу, з 19 травня 2021 року внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, оформлене листом від 19 серпня 2021 року № К-21686/15;

- зобов`язати відповідача призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2021 року, як інваліду 2 групу, з 19 травня 2021 року внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 27 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2024 року, відмовив у задоволенні позову.

19 липня 2024 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, що 24 липня 2024 року надійшла до Верховного Суду, в якій з посиланням на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2024 року, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Як на підстави касаційного оскарження позивач покликається на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (мотивуючи тим, що суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень неправильно застосували норми матеріального права без урахування висновків щодо їх правозастосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 760/21104/16-а, від 24 грудня 2020 року у справі № 333/111/17, від 13 травня 2020 року у справі № 452/1053/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 295/12485/17, від 29 квітня 2020 року у справі № 295/2741/17, від 27 лютого 2018 року у справі № 816/978/16, від 21 червня 2018 року у справі № 816/958/16, від 26 червня 2018 року у справі № 816/353/16, від 26 вересня 2018 року у справі № 760/9113/17, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку), а також на підпункти «а» і «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 цього ж Кодексу (а саме касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу).

Крім того, скаржник зазначив, що суди залишили поза увагою ту обставину, що після звільнення ОСОБА_1 зі служби у внутрішніх військах МВС Російської Федерації, наказом командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства внутрішніх справ від 09 березня 1992 року №52 с/ч його звільнено також й з військової служби. З огляду на це вважає, що він проходив службу та звільнений зі служби саме в органах МВС, а тому якраз відповідач є тим державним органом, до повноважень якого відноситься розгляд заяви ОСОБА_1 щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги.

Перевіряючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження, Суд виходить з такого.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

У цій справі оскаржується рішення МВС України, яким позивачу було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Житомирський окружний адміністративний суд в ухвалі від 25 жовтня 2021 року про відкриття провадження вирішив питання про розгляд цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження.

У такому разі ухвалені у цій справі судові рішення відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Доведення зазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.

У контексті наведеного Суд зауважує, що для підтвердження фундаментального значення для формування єдиної правозастосовної практики скаржник має сформулювати проблемне правове питання, вирішення якого у випадку відкриття Верховним Судом касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Вжите ж законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

В той же час оцінка «значного суспільного інтересу» до розгляду справи та її винятковості може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має таке значення. Тому особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Так, вказуючи на наявність підстави для касаційного оскарження, передбачених підпунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, скаржник в той же час не обґрунтовує, у чому саме полягає фундаментальне значення розгляду цієї справи для формування єдиної правозастосовної практики, не вказує приклади неоднакового застосування судами в інших справах у подібних правовідносинах Закону № 2011-ХІІ, Порядку і умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі - Порядок № 850), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850, Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, інших норм матеріального чи процесуального права.

Водночас позивач й не наводить аргументів щодо винятковості для нього цієї справи чи значного суспільного інтересу; не зазначає обставин, які б вирізняли цю справу з-поміж інших справ даної категорії спорів.

Таким чином, Суд вважає, що перегляд цієї справи у касаційному порядку не матиме фундаментального значення для формування єдиної правозастосовної практики та не вбачає інших обставин, визначених у пункті 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, які могли б слугувати підставою для відкриття касаційного провадження у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2018 року у справі № 816/978/26 сформулював правову позицію у питанні наявності у військовослужбовця, звільненого зі служби в Російській Федерації, права на соціальні гарантії, встановлені Законом № 2011-ХІІ, яка зводиться до того, що:

« Відповідно до статей 1, 2 Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, яка набула чинності для України 14 лютого 1992 року, встановлено, що за військовослужбовцями, особами, які звільнились з військової служби і проживають на території держав-учасниць Співдружності, а також членами їхніх сімей зберігаються права і пільги, встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу РСР. Односторонні обмеження зазначених прав і пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей не допускаються.

Держави Співдружності своїм законодавством встановлюють і забезпечують всю повноту політичних, соціально-економічних та особистих прав і свобод військовослужбовцям, особам, звільненим з військової служби, та членам їхніх сімей відповідно до норм міжнародного права і положень цієї Угоди.

Статтею 4 зазначеної Угоди передбачено, що держави-учасниці Співдружності беруть на себе зобов`язання у 1992 році розробити і прийняти взаємопогоджені законодавчі акти про соціальний захист військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей.

Законом України від 07 червня 2001 № 2495-ІІІ ратифіковано Протокол до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року.

Відповідно до статті 1 цього Протоколу на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР та які переведені (зараховані) на військову службу в збройні сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.

Так, вищезазначеними міждержавними Угодами не встановлено порядку отримання та виплати одноразової грошової допомоги, проте, вказаними актами гарантується кожному військовослужбовцю, який проходив військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР, право на отримання пільг, гарантій та компенсацій на території тієї Держави Співдружності, на якій він проживає…

Позивач є громадянином України, а тому має право, гарантоване Законом № 2011-ХІІ, на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю внаслідок захворювань, які пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.".

Аналогічна правова позиція була підтримана Верховним Судом у справах №1340/4978/18 (постанова від 30 березня 2023 року), № 760/21104/16-а (постанова від 30 червня 2021 року), № 333/111/17 (постанова від 24 грудня 2020 року), № 452/1053/17 (постанова від 13 травня 2020 року), № 295/12485/17 (постанова від 30 квітня 2020 року), № 295/2741/17 (постанова від 29 квітня 2020 року), № 816/958/16 (постанова від 21 червня 2018 року), № 452/1053/17 (постанова від 13 травня 2020 року, № 332/752/17 (постанова від 27 січня 2022 року).

Поряд із цим в іншій постанові від 20 лютого 2018 року у справі № 813/1576/17 Верховний Суд, переглядаючи в порядку касаційного оскарження рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалені по суті розгляду подібних спірних правовідносин, зазначив наступне:

« згідно пункту 1 частини першої Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21 березня 1989 року № 10224-ХІ «Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ» прикордонні, внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР.

У відповідності до пункту 1, 2 Постанови Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року «Про військові формування на Україні», Верховна Рада України постановила підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території республіки, Верховній Раді України; утворити Міністерство оборони України.

Згідно з статтею 4 Закону України «Про правонаступництво України», органи держави влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги, що позивач проходив службу саме у збройних силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому забезпеченні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого в подальшому стало Міністерство оборони України, то в силу статті 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" і Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25 грудня 2013 року № 975, суди дійшли висновку про те, що обов`язок для призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням йому інвалідності, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби, покладений саме на Міністерство оборони України.».

Суди попередніх інстанцій розглянули справу відповідно до зазначених висновків Верховного Суду, та виходили з того, що позивачу встановлено 2 групу інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а саме в Республіці Афганістан), а не із проходженням служби в органах внутрішніх справ, і при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, він проходив надстрокову службу в Збройних Силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому забезпеченні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого, в подальшому, стало Міністерство оборони України, то в силу статті 16-3 Закону України № 2011-XII та пункт 17 Порядку № 975 саме Міністерство оборони України, у даному випадку, є органом, який уповноважений вирішувати питання щодо наявності підстав для призначення та виплати одноразової грошової допомоги позивачу. За наведених обставин відповідач, надіславши у відповідь на заяву ОСОБА_1 листа від 19 серпня 2021 року № К-21686/15 з повідомленням про те, що Міністерство внутрішніх справ України не має повноважень із розгляду його документів щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги, діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

ОСОБА_1 у свою чергу не обґрунтовує підстав для відступу від висновку, сформульованого у перелічених постановах Верховного Суду й застосованих судами в оскаржуваних судових рішеннях, та Суд не вбачає за необхідне відступати від таких висновків.

У такому разі відкриття касаційного провадження не матиме значення для формування правозастосовної практики, не створить відмінний від минулого підхід до вирішення цієї категорії спорів.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За викладених обставин ОСОБА_1 слід відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 328, 333, 359 КАС України, Верховний Суд,-

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2024 року у справі № 240/30952/21.

2. Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами надіслати скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя В.М. Кравчук

Суддя О.П. Стародуб

Суддя С.Г. Стеценко