Справа № 755/6044/24
Суддя: Коваленко І. В.
Дата ухвалення: 2024-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №:755/6044/24
Провадження №: 2-а/755/96/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" серпня 2024 р. м. Київ

Дніпровський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Коваленко І.В.,

при секретарі - Назаровій І.В.,

за участі сторін:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Чернілевської К.Г.,

представника відповідача - Руденка Є.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття справи про адміністративне правопорушення, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , громадянка Російської Федерації, звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, в якому просила:

- визнати протиправною та скасувати постанову ПН МКП 014710 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100,00 грн від 25.03.2024 на громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через свої політичні переконання в Російської Федерації, є шукачем захисту в Україні відповідно до ратифікованих Україною міжнародних конвенцій. В країні походження позивач була активісткою та займалась підготовкою та організацією спостереження на виборах. В країні походження позивач отримувала погрози за свою діяльність. Однак після виборів восени 2021 року, позивач була повідомлена про те, що за її діяльність на неї чекає в`язниця і є лише варіант або перейти на сторону влади, або виїхати з країни. 03 грудня 2021 року позивач сіла на літак до Москви, щоб там сісти на автобус і їхати до Києва. На момент початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну, позивач знаходилась на території України на законних підставах, а саме на підставі посвідки на тимчасове проживання. 17.12.2022 позивач вийшла заміж та отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі шлюбу з громадянином України зі строком дії до 20.02.2024. Проживаючи в Україні на законних підставах позивач на своїх сторінках в соціальних мережах неодноразового висловлювалась проти режиму країни-агресора, підтримку України, у зв`язку з чим у країні походження на неї чекають переслідування. Всі викладені вище обставини свідчать про те, що позивачу загрожує небезпека у разі повернення до країни походження. 03.08.2023, під час свого законного проживання на території України, позивач особисто відвідала Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області з метою особисто подати заяву про надання статусу біженця, однак її заяву не прийняли в установленому Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» порядку та не зареєстрували, її не документували довідкою про звернення за захистом в Україні та не надали письмові відповідь-відмову у прийомі заяви. 03.08.2023 позивач подала письмове звернення від 03.08.2023 на ім`я начальника ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області з проханням зафіксувати факт її звернення з заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та розглянути заяву, задокументувати позивача довідкою про звернення за захистом в Україні та повідомити, коли вона зможе особисто прийти до ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області для подальшого розгляду заяви. Тобто, позивач вчинила всі можливі дії, щоб її заява була отримана та розглянута відповідачем. 08.09.2023 позивач отримала відповідь ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області №б/н від 08.09.2023, у якій зазначено, що позивач порушила порядок та строк звернення за захистом в Україні; прийняття рішення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту буде прийнято відповідно до частини 6 статті 5 Закону, за умови дотримання заявником порядку звернення із заявою передбаченою вказаною статтею Закону. Тобто, ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області розглянув заяву-анкету позивача не відповідно до спеціальної процедури, передбаченої Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та не відповідно до Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року. Форма відмови, яка викладена у відповіді ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області №б/н від 08.09.2023 не передбачена ані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", ані Наказом №649, як не передбачена і усна відмова, яку надавали посадові особи ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області під час особистого звернення позивача до них із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У зв`язку з допущенням 03.08.2023 відповідачем протиправної бездіяльності, яка полягала у неприйнятті відповідачем належно поданої заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом про визнання бездіяльності відповідача протиправної та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 01.12.2023 у справі 39138/23 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у неприйнятті рішення щодо прийняття заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви у порядку визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649. Зобов`язано відповідача прийняти рішення щодо прийняття заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяву у порядку визначеному Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.03.2024 у справі №320/39138/23 апеляційну скаргу Відповідача залишено без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 01.12.2023 - залишено без змін.

Таким чином, перебуваючи в Україні на законних підставах, 03.08.2023 позивач звернулась до відповідача із заявою про визнання її біженцем. Однак, саме протиправна бездіяльність відповідача призвела до того, що заява позивача не була прийнята і позивач опинилась в неврегульованому становищі після завершення строку дії посвідки на тимчасове проживання.

21.03.2024 відповідач направив позивачу повідомлення щодо виконання рішення суду у справі №320/39138/23, відповідно до якого позивачу необхідно було особисто звернутись до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції за адресою: м. Київ, узвіз Печерський, 19.

25.03.2024 позивач особисто відвідала відповідача з метою подати свою заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, 25.08.2024 відповідач повідомив, що оскільки позивач вже проживає на території України без правових підстав, то прийняти її заяву відповідач зможе тільки після отримання нею протоколу про адміністративне правопорушення. Позивач усвідомлювала відсутність своєї вини в тому, що вона опинилась в Україні без правових підстав, однак отримання протоколу є єдиною можливістю, щоб відповідач прийняв її заяву якнайшвидше. Так, 25.03.2024 головний спеціаліст Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області Кошицький Артур Леонідович склав щодо Позивача протокол про адміністративне правопорушення ПР МКП 014771, за яке передбачена відповідальність відповідно до частини 2 статті 203 КУпАП та на підставі протоколу відповідачем складено постанову ПН МКП 014710 про накладання адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100, 00 грн. (далі - оскаржувана постанова).

Основна позиція відповідача є те, що позивач порушила законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме проживання на території України за документами, термін дії яких закінчився.

Позивач вважає оскаржувану постанову протиправною, а тому такою, що підлягає скасуванню з наступних підстав. Так, позивач 03.08.2023, проживаючи в Україні на законних підставах, звернулась в Україні з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в порядку, передбаченому Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». У разі недопущення відповідачем 03.08.2023 протиправної бездіяльності та прийняття заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, факт проживання позивача на території України за документами, термін дії яких закінчився був би відсутній. Тобто, саме поведінка відповідача призвела до адміністративного правопорушення, і вини позивача в цьому немає, оскільки праву позивача подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту кореспондує обов`язок Відповідача щодо прийняття в нього відповідних документів, їх розгляду та вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до зазначеного в Законі України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначення позивач вважає себе біженцем, оскільки вона не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками політичних переконань та систематичного порушення прав людини перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни та не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань. 27.03.2024 Відповідач прийняв документи Позивача до розгляду для вирішення питання про визнання Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, при складенні протоколу та винесенні постанови відповідачем не враховано положення частини 1 статті 31 Конвенції про статус біженців «Біженці, які перебувають у країні притулку незаконно», згідно якої Договірні Держави не накладатимуть стягнень за незаконний в`їзд або незаконне перебування на їхній території біженців, які, прибувши з території, де їхньому життю і свободі загрожувала небезпека, як зазначено у статті 1, в`їжджають або знаходяться на території цих держав без дозволу, за умови, що такі біженці без зволікань самі з`являться до органів влади і наведуть переконливі пояснення щодо свого незаконного в`їзду або перебування. Тобто, при складенні протоколу та подальшому притягненні позивача до адміністративної відповідальності всебічне, повне та об`єктивне з`ясування фактичних обставин справи не здійснювалося.

У судовому засіданні 01 серпня 2024 року позивач та її представник - адвокат Чернілевська К.Г. підтримали позовні вимоги, надали пояснення, які за своїм змістом аналогічні, викладеним у позовній заяві. Позивач додатково зазначила, що до в`їзду 04 грудня 2021 року на територію України з Російської Федерації, вона проживала в м.Тюмень, працювала юристом в приватній юридичній фірмі «Мир», яка надавала правову допомогу будівельним компаніям. Одночасно з цим займалась політичною та громадською діяльністю, організацією та спостереженням за проведенням виборів. Так, коли у 2017 році Олександр Навальний відкрив штаби по всій Росії, люди об`єднались навколо нього, щоб щось зробити краще в Росії. Вона разом зі своїми друзями займалась неофіційними журналістськими розслідуваннями та виявляла факти корупції, проводила мітинги проти корупції, проти фальсифікацій на виборах, намагались донести до людей, щоб вони цікавились порядком проведення виборів, виявляли фальсифікації. Їхні об`єднання громадян були створені без державної реєстрації, такі, як наприклад, «Штаб Навального», «Відкрита Росія», «Голос на захист прав виборців». Вона була координатором об`єднання «Голос на захист прав виборців». На останніх виборах до Держдуми та до регіональних Дум, які проходили у 2021 році, їй зателефонував з прихованого номеру чоловік та сказав відкликати своїх спостерігачів, щоб вони перестали писати скарги, просив передати її другу Міші Уварову, який був у штабі Комуністичної Партії Російської Федерації теж припинити писати скарги. Зазвичай, в Росії конкретних погроз напряму не висловлюють, роблять це з натяком і ти все розумієш. Їй натякнули, що щось може статись з її родичами. В Росії вона має родичів - вітчима, який працював начальником ЕЧ на залізничній дорозі, та мав в підпорядкуванні багато людей; матір, яка викладала в політтехнікумі та за спеціальністю є інженером-енергетиком; сестру, яка викладає в медичному технікумі. Тому вона усвідомлювала, що ці погрози можуть бути реальними. За весь час своєї активної громадської діяльності вона не притягувалась ані до адміністративної, ані до кримінальної відповідальності та вважає це пов`язано з її обережністю. Наразі з Росії виїхали майже всі її друзі, частина з яких вже отримала політичний притулок, хтось в США, хтось в Німеччині, а хтось ще в процесі очікування. Її рішення приїхати в Україну було пов`язано з тим, що після повернення з України, в яку вона приїздила у листопаді 2021 року з метою зустрітись з родичами, однак так і не зустрілась, до неї зателефонував депутат обласної держдуми ОСОБА_3 , який свого часу допомагав з видачею направлень спостерігачам на виборчі дільниці, та попросив приїхати до держдуми. В одному з кабінетів приміщення держдуми разом з нею та Піскайкіним була присутня якась жіночка, яку не представляли. Остання цікавилась її поїздкою до України, запитувала як Київ. Запропонувала працювати з ними, тоді все буде добре, але якщо позивач відмовиться, то має виїхати з країни. Побоюючись за своє життя, вона невдовзі прийняла рішення виїхати з РФ до України. Після перетину 04.12.2021 кордону вона не подала одразу заяву про надання їй статусу біженця, оскільки хотіла подати документи на отримання громадянства України. Вказувала, що її бабуся по матері є українкою, яка народилась в с. Преображенка Чаплинського району Херсонської області, яка в подальшому переїхала до Казахстану на освоєння цілини. Її матір народилась на Далекому Сході у с.Тигда Амурської області. В Україна по лінії бабусі в неї ще живуть родичі: рідний брат її бабусі - ОСОБА_5 , який нещодавно виїхав з окупації з с. Преображенка Чаплинського району Херсонської області, та її троюрідний брат. Саме, сподіваючись отримати в подальшому громадянство України, вона вирішила отримати посвідку на тимчасове проживання, а не статус біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. В подальшому, 17.12.2022 вона вийшла заміж та отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі шлюбу з громадянином України зі строком дії до 20.02.2024. Розуміючи, що повернення в Росію для неї неможливе, побоюючись стати жертвою репресивних переслідувань із політичних причин на території РФ, 03.08.2023 вона подала письмове звернення відповідачу зафіксувати факт її звернення з заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та розглянути заяву. Однак, 08.09.2023 отримала відповідь про те, що вона порушила порядок та строк звернення за захистом в Україні; прийняття рішення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту буде прийнято відповідно до частини 6 статті 5 Закону, за умови дотримання заявником порядку звернення із заявою передбаченою вказаною статтею Закону. Таку бездіяльність відповідача вона оскаржила в судовому порядку. Рішенням суду бездіяльність відповідача було визнано протиправною, та зобов`язано відповідача прийняти рішення щодо прийняття заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви у порядку визначеному Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649. Дочекавшись від відповідача повідомлення про виконання рішення суду, 25.03.2024 вона з`явилась до відповідача за адресою: м. Київ, узвіз Печерський, 19 , з метою подати свою заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, працівник міграційної служби заяву від неї не взяв, направив до міграційної служби за адресою: м. Київ, вул. Ольгинська, 3 , за отриманням протоколу про адміністративне правопорушення, пояснив, що без протоколу документів у неї не візьмуть. В ЦМУ ДМС м. Києва та Київській області, розташованій по вул. Ольгинській, 3 в м. Києві, вона прочекала майже три години. Їй винесли готовий надрукований протокол про адміністративне правопорушення та пояснення, які у її присутності не друкували. Ознайомившись з поясненнями, вона написала внизу свої заперечення. Протокол підписала, оскільки в приміщенні Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції на Печерському узвозі, 19 в м. Києві їй сказали, що без протоколу документів у неї не візьмуть. На момент складання оскаржуваної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності строк дії посвідки на тимчасове проживання закінчився. Вважає, що це сталося саме через бездіяльність відповідача, а не з її вини. Тому винесену щодо неї постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100,00 грн. вважає безпідставною та незаконною. Просила позов задовольнити. Окрім того, повідомила, що 27.03.2024 вона отримала від відповідача Довідку про звернення за захистом в України, термін дії якої продовжений до 27.10.2024 року.

Представник відповідача - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області - Руденко Є.К. у судовому засіданні 01 серпня 2024 року проти задоволення позовних вимог заперечував. Додатково зазначив, що на момент винесення оскаржуваної постанови позивач перебувала на території України за документами - посвідкою на тимчасове проживання, термін дії якої закінчився. Підтримав позицію, що у позивача відсутні підстави для перебування в Україні. Таким чином, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до такого висновку.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За нормою пункту 1 частини першої статті 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Підставами для визнання протиправними дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені в порядку адміністративного судочинства. Це право передбачено частиною другою статті 55 Конституцій України та статтею 6 КАС України.

Судом встановлено, що 25 березня 2024 року посадовою особою Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області - головним спеціалістом ОСОБА_6 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ №014771 про те, що 25.03.2024 р. о 15:40 за адресою: м. Київ, вул. Ольгинська, буд.3 було виявлено громадянку РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка порушила законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме: проживання на території України за документами, термін дії яких закінчився. Місце скоєння правопорушення: АДРЕСА_3 .

Постановою про адміністративне правопорушення від 25 березня 2024 року серії ПМ МКМ № 014710 на громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5100,00 грн. Копія постанови отримана ОСОБА_1 26 березня 2024 року.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вважає, що неправомірними, на її думку, діями суб`єкта владних повноважень на неї протиправно було накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Отже, суду для вирішення спірних правовідносин слід надати оцінку діям суб`єкта владних повноважень під час виконання ним владної функції з контролю у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцями та особами без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, є іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.

У силу пункту 18 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні є посвідка на тимчасове проживання.

За приписами частини 3 статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Законні підстави перебування на території України іноземців та осіб без громадянства визначенні у статті 5 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Законними підставами перебування на території України іноземців та осіб без громадянства для реалізації своїх прав на свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні є підстави, встановлені Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» або Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, мають право вільно та безперешкодно за своїм бажанням пересуватися територією України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, крім обмежень, встановлених статтею 12 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, мають право на вибір місця проживання, крім обмежень, встановлених статтею 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Виключний перелік підстав для перебування іноземців на території України визначений статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до частини 16 якої, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Пунктом 15 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, зазначеними у частинах другій - тринадцятій цієї статті, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України, на період, зазначений в частинах другій - тринадцятій цієї статті.

Механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну на тимчасове проживання, передбачений Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №322 (далі - Порядок №322).

За змістом пунктів 1, 2 Порядку №322, посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні. Посвідка виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

За змістом пунктів 1, 2 Порядку №322, п освідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які на законних підставах тимчасово перебувають на території України та які:

1) досягли 16-річного віку або не досягли 16-річного віку, але самостійно прибули в Україну з метою навчання, - на підставі заяв-анкет, поданих ними особисто;

2) не досягли 16-річного віку або визнані обмежено дієздатними чи недієздатними, - на підставі заяв-анкет осіб, зазначених у частинах другій - тринадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", до яких вони прибули з метою возз`єднання сім`ї.

Відповідно до пункту 4 Порядку №322, в редакції, чинній на час отримання позивачем дозвільних відповідних документів, посвідка видається строком на один рік, крім випадків, визначених цим пунктом.

Іноземцям та особам без громадянства, які відповідно до закону прибули в Україну для працевлаштування, посвідка видається на період роботи в Україні, який зазначається в дозволі на застосування праці.

Іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну для участі в реалізації проектів міжнародної технічної допомоги, зареєстрованих у встановленому порядку, посвідка видається на строк реалізації проекту міжнародної технічної допомоги, який зазначається в реєстраційній картці проекту.

Іноземцям та особам без громадянства, які є засновниками та/або учасниками, та/або бенефіціарними власниками (контролерами) юридичної особи, зареєстрованої в Україні, посвідка видається на два роки.

Іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання, посвідка видається на період навчання, який визначається наказом закладу освіти про встановлення періодів навчання для іноземних студентів.

Іноземцям та особам без громадянства, які зазначені в частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», посвідка видається на три роки.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією закордонного паспорту громадянина Російської Федерації, номер НОМЕР_1 , виданим 03.08.2013 року, орган, що видав: ФМС72004 , дата закінчення строку дії: 03.08.2023. (а.с.56-69)

04.12.2021 року позивач ОСОБА_1 на підставі закордонного паспорту перетнула кордон України в КПП «Бачівськ», що не заперечується сторонами.

На час в`їзду позивача на територію України діяла Угода між Урядом України і урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації, вчинена 16 січня 1997 року.

Отже, позивач могла тимчасово перебувати на території України не більш як 90 днів протягом 180 днів.

Після спливу 90 днів перебування в Україні, з урахуванням приписів статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», законне перебування на території України громадянина іноземної держави можливе лише за наявності посвідки на тимчасове/постійне проживання або документів, що підтверджують отриманий статус біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. У випадках, визначених законодавством, іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування в Україні на період існування обґрунтованих підстав для подальшого перебування.

Судом встановлено, що 25.01.2022 року Управлінням з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області Рагозіній Є.О., на підставі її заяви від 30.12.2021 року, було видано посвідку на тимчасове проживання зі строком дії до 21.01.2023 року.

17.12.2022 року між громадянином України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем м.Бровари Броварського району Київської області та громадянкою Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженкою м. Новосибірськ, РФ, було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_3 , виданим повторно 20.12.2022 року Бориспільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бориспільському районі Київської області ЦМУ МЮ (м.Київ).

Пунктами 32 та 33 Розділу «Подання документів для оформлення посвідки та їх розгляд» Порядку №322 визначено перелік документів, які подаються іноземцем або особою без громадянства для оформлення посвідки на тимчасове проживання.

За правилами підпункту 11 пункту 33 Порядку №322, крім документів, зазначених у пункті 32, залежно від категорії іноземців та осіб без громадянства, визначених статтею 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", подаються: 11) для іноземців або осіб без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або які під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", уклали шлюб з громадянами України:

документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України. Оригінал документа повертається іноземцеві або особі без громадянства, а до заяви-анкети додається його копія, засвідчена працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки "Згідно з оригіналом" та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів і дати;

паспорт громадянина України, з яким іноземець перебуває у шлюбі, який подається особисто громадянином України. Оригінал документа повертається громадянину України, а до заяви-анкети додається його копія, засвідчена працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки "Згідно з оригіналом" та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів і дати.

За правилами пункту 100 Розділу «Заповнення посвідки» Порядку №322, код територіального органу/територіального підрозділу ДМС, що оформив посвідку, позначається чотиризначним числом, в якому перші дві цифри означають регіональний код (код Автономної Республіки Крим, області чи міста) відповідно до Кодифікатора адміністративно-територіальних одиниць та територій територіальних громад, а останні дві цифри - код територіального органу/територіального підрозділу ДМС, що прийняв рішення про оформлення посвідки.

Згідно вимог пункту 101 Порядку №322, у графі "Підстава видачі/ Basis for issue" проставляється кодове позначення мети поїздки, серед яких: 04/14 - возз`єднання сім`ї з громадянином України (на підставі шлюбу).

Як вбачається з матеріалів справи, 21.02.2023 року Управлінням з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області Рагозіній Є.О., на підставі її заяви від 21.12.2022 року та у зв`язку з укладенням шлюбу, було здійснено обмін посвідки на тимчасове проживання зі строком дії до 20.02.2024 року.

Як убачається з наявної в матеріалах справи копії посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_4 , посвідка видана 20.02.2023 року громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , органом за кодом: 8011 (в даному випадку - Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області), підставою видачі посвідки проставлено кодове позначення мети поїздки: 04/14 - возз`єднання сім`ї з громадянином України (на підставі шлюбу). (а.с.70-71)

Отже, підставою видачі ОСОБА_1 посвідки на тимчасове проживання в Україні слугувало - возз`єднання сім`ї з громадянином України ОСОБА_8 на підставі шлюбу.

За правилами підпункту 3 пункту 7 Порядку №322, обмін посвідки здійснюється у разі закінчення строку дії посвідки.

За правилами пункту 16 Порядку №322, документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт) та територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Документи для оформлення посвідки подаються не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування в Україні. (пункт 17 Порядку №322)

Згідно пункту 19 Порядку №322 (в редакції Постанови КМ № 979 від 12.09.2023), у разі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж протягом останнього дня строку її дії.

Якщо до закінчення строку дії посвідки лишилося менш як 15 робочих днів, подання документів для її обміну здійснюється лише до територіального органу/територіального підрозділу ДМС. При цьому територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС здійснюється в установленому законодавством порядку продовження строку тимчасового проживання іноземця або особи без громадянства на період, необхідний для розгляду такої заяви.

Посвідка, що підлягає обміну, після приймання документів повертається особі та здається нею під час отримання нової посвідки.

За правилами підпункту 7 пункту 71 Порядку №322, посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін посвідки до закінчення строку її дії.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вчинення позивачем дій, пов`язаних із зверненням до відповідача чи до уповноваженого суб`єкта із заявою саме про обмін посвідки на тимчасове проживання у зв`язку із закінченням строку її дії, а не у зв`язку із отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Пунктом 67 Порядку №322, на іноземців та осіб без громадянства покладено обов`язок після закінчення строку дії посвідки в семиденний строк зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України. При цьому посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.

Відповідно до частини другої статті 203 КУпАП, перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився, - тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Статтею 254 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) встановлено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Згідно з положеннями статті 222-2 КУпАП центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, розглядає справи про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням законодавства про паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, невиконанням рішення про заборону в`їзду в Україну (статті 200, 201, 203 (крім порушень, виявлених у пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України або контрольному пункті в`їзду-виїзду), стаття 203-1 (крім порушень, виявлених у пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України, контрольному пункті в`їзду-виїзду або контрольованому прикордонному районі), стаття 205).

Від імені центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівник, заступники керівника центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, інші уповноважені керівником посадові особи цього органу.

Статтею 246 КУпАП передбачено, що порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Статтею 278 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на державний або громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законодавством передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 268 КУпАП встановлено перелік прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, зокрема: особа має право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права; справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Статтею 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно з статті 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язана виконати ряд дій, обов`язкове виконання яких в своїй сукупності сприяє правильному вирішенню справи по суті і винесенню законного рішення.

Однією з підстав позовних вимог ОСОБА_1 зазначає те, що у разі недопущення відповідачем 03.08.2023 протиправної бездіяльності та прийняття заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, факт проживання позивача на території України за документами, термін дії яких закінчився був би відсутній. Тобто, саме поведінка відповідача призвела до адміністративного правопорушення, і вини позивача в цьому немає, оскільки праву позивача подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту кореспондує обов`язок відповідача щодо прийняття в нього відповідних документів, їх розгляду та вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Саме протиправна бездіяльність відповідача призвела до того, що заява позивача не була прийнята і вона опинилась в неврегульованому становищі після завершення строку дії посвідки на тимчасове проживання.

З таким твердженням позивача суд не може погодитись, виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Під терміном «біженець» у пункті 1 статті 1 вказаного Закону розуміється - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Під терміном «особа, яка потребує додаткового захисту» у пункті 13 статті 1 вказаного Закону розуміється - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту врегульований статтею 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, за правилами частини 1 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», о соба, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За правилами частини 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

В`їхавши 04.12.2021 року в Україну на законних підставах, отримавши в подальшому посвідку на тимчасове проживання із визначеним строком дії, позивач ОСОБА_1 повинна була насамперед дотримуватись вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яким визначається її правовий статус, як іноземця, який перебуває в Україні, та встановлює порядок її в`їзду в Україну та виїзду з України, а також дотримуватись Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №322.

Аналіз положень частини 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» свідчить про те, що звернення позивача, як особи, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, до відповідача із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мало відбуватись до закінчення строку перебування на території України, що в даному випадку і відбулось, а саме - 03.08.2023, до закінчення строку дії посвідки тимчасового перебування в Україні, позивач дійсно подала письмове звернення на ім`я начальника ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області з проханням зафіксувати факт її звернення з заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та розглянути заяву, задокументувати позивача довідкою про звернення за захистом в Україні та повідомити, коли вона зможе особисто прийти до ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області для подальшого розгляду заяви.

Натомість в силу положень ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ОСОБА_1 , будучи іноземцем, яка в`їхала в Україну на законних підставах, під час перебування на законних підставах на території України уклала шлюб з громадянином України, у зв`язку з чим отримала посвідку на тимчасове проживання, із зазначенням строку дії такою посвідки, вважалась такою, яка тимчасово перебуває на території України на законних підставах виключно до закінчення строку дії посвідки або прийняття рішення про обмін посвідки до закінчення строку її дії.

Окрім того, діючими правилами пунктів 7, 16, 17 Порядку №322 саме на позивача був покладений обов`язок, у разі закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання, здійснити певні дії щодо її обміну, а саме: у встановлений законом строк подати необхідні документи до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг або до територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС за місцем проживання іноземця.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 01.12.2023 року у справі № 320/39138/23, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.03.2024 року, встановлено бездіяльність відповідача, яка полягає у неприйнятті рішення щодо прийняття заяви громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649.

Проте, така бездіяльність з боку органів відповідача не впливала та не перешкоджала правовому обов`язку позивача, у разі закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання, здійснити встановлені та покладені саме на неї законодавством обов`язкові дії щодо обміну такої посвідки, а саме: не пізніше до закінчення встановленого законодавством строку перебування в Україні подати всі необхідні документи до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг або до територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС за місцем свого проживання для обміну посвідки на тимчасове проживання.

В оскаржуваній постанові, прийнятій за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, орган державної влади зазначив, що незаконність дій позивача полягала у порушенні вимог статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», якою визначений вичерпний перелік законних підстав для перебування на території України іноземців чи осіб без громадянства, а також п. 67 Порядку, затвердженого ПКМУ №322 від 25.04.2018, яким визначено, що після закінчення строку дії посвідки іноземець та особа без громадянства зобов`язані в семиденний строк зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України. При цьому посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.

Позовна заява не містить доводів на спростування факту вчинення правопорушення, натомість зводиться до вимоги про скасування оспорюваної постанови з формальних підстав, оскільки позивачем не доведено обставини щодо оформлення протоколу та постанови про адміністративне правопорушення, які суттєво вплинули на кваліфікацію вчиненого нею правопорушення. Суд наголошує на тому, що правовий інструментарій не може використовуватися для уникнення відповідальності за вчинення правопорушення.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття справи про адміністративне правопорушення - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду виготовлений 02 серпня 2024 року.

Суддя: