Справа № 520/20621/24
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2024-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

з питання забезпечення позову

02 серпня 2024 року справа № 520/20621/24

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Сліденко А.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник) до Позаштатної постійно діючої військово-лікарської комісії з проведення медичних оглядів військовозобов`язаних першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про: 1) визнання протиправним та скасування рішення позаштатної постійно діючої військово-лікарської комісії з проведення медичних оглядів військовозобов`язаних першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом № 74 від 12.07.2024 р. відносно ОСОБА_1 ; 2) зобов`язання позаштатної постійно діючої військово-лікарської комісії з проведення медичних оглядів військовозобов`язаних першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно провести медичний огляд ОСОБА_1 з урахуванням висновків, викладених у постанові суду, прийнятої за результатами розгляду справи,

встановив:

Позов надійшов до суду 22.07.2024 р., і ухвалою суду від 24.07.2024р. був прийнятий до розгляду, за цим позовом було відкрито провадження в адміністративній справі; залучено до участі у справі у якості відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 ; витребувано докази.

01.08.2024р. (сформовано в системі "Електронний суд" та зареєстровано судом) до суду від заявника надійшла заява про забезпечення позову, в якій позивач просив суд до набрання законної сили рішенням суду у справі №520/20621/24 вжити заходів забезпечення позову шляхом: 1) зупинення дії рішення позаштатної постійно діючої військово-лікарської комісії з проведення медичних оглядів військовозобов`язаних першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом № 74 від 12.07.2024 р. відносно ОСОБА_1 , згідно якої ОСОБА_1 є придатним до несення військової служби; 2) заборони будь-яким органам та їх посадовим особам вчиняти певні дії щодо реалізації рішення позаштатної постійно діючої військово-лікарської комісії з проведення медичних оглядів військовозобов`язаних першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом № 74 від 12.07.2024 р. відносно ОСОБА_1 в тому числі вчиняти певні дії щодо проведення мобілізації ОСОБА_1 та переміщення останнього до військової частини з метою проходження військової служби в Збройних Силах України.

Дана вимога обґрунтована доводами про те, що заявник згідно оскаржуваного висновку ВЛК є придатним до несення військової служби. Однак, з указаним заявник не погоджується, оскільки, за викладеними у заяві твердженнями, має захворювання серця у зв"язку із чим раніше визнавався обмежено придатним до військової служби, постійно проходить періодичні обстеження та профілактичне лікування сердцево-судонної системи. За викладеними у процесуальному документі твердженнями, за станом здоров`я заявник не в змозі витримувати фізичні навантаження військовослужбовця усіх без винятку роду військ, що може призвести до летального кінця життя людини. За доводами процесуального документу, на виконання оскарженого висновку ВЛК щодо повної (без будь яких застережень) придатності заявника до військової служби, відповідачі (не зважаючи на наявність клопотання роботодавця щодо не призову заявника на військову службу у зв`язку із оформлення бронювання) вживають заходів стосовно призову заявника на військову службу.

Вирішуючи юридичну долю указаного процесуального документа, суд виходить з таких підстав та мотивів.

Правовідносини з приводу забезпечення адміністративного позову унормовані ст.ст.150-158 КАС України.

Так, згідно із приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Отже, у силу ч.2 ст.150 КАС України до кола підстав забезпечення позову законодавцем віднесені обставини: 1) існування ознак ризику істотного ускладнення виконання рішення суду; 2) існування ознак ризику неможливості майбутнього виконання рішення суду; 3) існування ознак ризику втрати ефективного захисту (поновлення) порушених (оспорюваних) прав та ущемлених інтересів; 4) очевидності ознак протиправності управлінського волевиявлення владного суб`єкта в одночасному поєднанні з очевидністю ознак порушення прав та інтересів заявника.

З положень наведеної норми Кодексу в кореспонденції з положеннями ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України слідує, що розглядаючи питання про забезпечення позову, суду необхідно, з урахуванням доказів, наданих особою на підтвердження сформульованих вимог, пересвідчитися, зокрема: у дійсності спору; у реальності загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; у співвідносності вимог заяви про забезпечення позову із вимогами самого позову; у співвідносності доводів заяви про забезпечення позову із підставами самого позову; у прийнятності розумного балансу між потенційними наслідками забезпечення позову та уникненням вирішення спору наперед; враховувати: специфіку правовідносин, у яких виник спір; зміст законодавчого регламентування цих відносин; співвідношення ймовірних наслідків незастосування заходів забезпечення позову із ймовірними наслідками застосування заходів забезпечення позову; критерій незворотності як наслідків незастосування заходів забезпечення позову, так і наслідків застосування заходів забезпечення позову; неприпустимість вручання у предмет доказування.

Звідси слідує, що розв`язуючи заяву про забезпечення позову, суд не має права вирішувати наперед ті питання, котрі стосуватимуться суті заявлених у майбутньому позові вимог, тобто вдаватися до оцінки обставин, котрі стануть предметом доказування по справі.

При цьому, суд вважає, що вирішення по суті заяви про забезпечення позову має здійснюватись виключно за правилами ч.1 ст.77 КАС України та без надання юридичної оцінки саме тим обставинам, котрі входять до предмету доказування у спорі.

Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).

Суд повторює, що за загальним правилом предмет доказування за заявою про забезпечення позову повинен відрізнятись від предмету доказування у спорі, а доводи заяви про забезпечення позову не повинні співпадати із доводами позову.

Суд зважає на суть та правову природу інституту забезпечення позову, котра окреслена у правовому висновку постанови Верховного Суду від 08.08.2019р. по справі №826/12319/18 (касаційне провадження №К/9901/67074/18) з приводу застосування ст.ст.150 і 151 КАС України, де указано, що "Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також повністю корелюються із правовими висновками постанови Верховного Суду від 13.09.2021р. у справі №ЗД/460/2/20, де зазначено, що підстави для забезпечення позову є оціночними, а тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Зважаючи на викладені вище міркування, суд доходить до висновку про те, що у даному конкретному випадку, заявником не викладено юридично спроможних доводів стосовно наявності перелічених законодавцем у ст.150 КАС України юридичних підстав для забезпечення позову та документально не підтверджено існування обставин, які б явно та очевидно поза розумним сумнівом показували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди власним правам та інтересам приватної особи або які б унеможливили захист власних прав та інтересів приватної особи без вжиття відповідних забезпечувальних заходів до ухвалення рішення у справі.

Натомість, очевидність протиправності оскарженого діяння суб`єкта владних повноважень заявник фактично пов`язує виключно із власними твердженням про невідповідність закону владних управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, що не узгоджується із змістом норм процесуального закону (тобто узагальнений зміст доводів заявника не може бути витлумачений судом інакше як суто незгода із оскарженим управлінським волевиявленням суб"єкта владних повноважень у формі рішення).

Між тим, суд зауважує, що фактичні обставини справи (а відтак, і відповідність оскарженого управлінського волевиявлення суб"єкта владних повноважень ч.2 ст.2 КАС України) підлягають встановленню та доведенню на підставі відповідних доказів та аналізу норм права, які регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи по суті.

Сам по собі факт вчинення владним суб`єктом діянь, які стосується прав та інтересів позивача як учасника суспільних відносин, не може автоматично свідчити про те, що такі діяння є очевидно протиправними, і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, адже факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку і входить до предмету доказування по суті спору.

Отже, підстав для забезпечення позову на підставі норми п. 2 ч. 2 ст. 150 КАС України судом не встановлено, а вбачається існування спору про право, за вирішенням якого заявник звернувся до суду.

Посилання заявника на випадок можливого настання негативних наслідків чи порушення прав в майбутньому не може визнаватись достатнім для вжиття заходів забезпечення позову.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 10.04.2019 у справі № 826/16509/18, а саме, щодо «очевидності» ознак протиправності рішення та порушення прав позивача, та попри те, що такі ознаки не мають окреслених меж, йдеться насамперед про їх «якість»: вони повинні свідчити про протиправність оскаржуваного рішення поза обґрунтованим сумнівом. Суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими ч. 2 ст. 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення. Твердження про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому, застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.

Сама лише незгода заявника із діями (рішеннями) суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання таких дій (рішень) протиправними ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

Також суд звертає увагу позивача, що необхідною передумовою вжиття заходів забезпечення позову є існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, а також вірогідність того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Оцінивши викладені у заяві про забезпечення позову доводи заявника, суд доходить до переконання, що сформульована заявником вимога носить характер абсолютної заборони на вчинення взагалі будь-яких дій, пов`язаних із призовом на військову службу за мобілізацією позивача до закінчення розгляду справи безвідносно до реальних обставин поточної ситуації та ймовірності настання змін у майбутньому.

При цьому, суд змушений констатувати, що зміст використаних заявником доводів поза будь-яким розумним сумнівом свідчить про реалізацію заявником прагнення використати процесуальний документ адміністративного суду з приводу забезпечення адміністративного позову у якості інструменту тактики та стратегії захисту власних інтересів у межах ймовірного досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Оскільки обсяг поданих заявником доказів та зміст і характер наведених заявником доводів унеможливлюють відмежування судом як предмету позову від предмету заяви про забезпечення позову, так і предмету доказування у спорі від предмету доказування за заявою про забезпечення позову, то суд не знаходить підстав для задоволення заявни позивача про забезпечення позову.

При розв`язанні порушеного заявником процесуального питання, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії); вичерпно реалізував усі існуючі правові механізми зясування обєктивної істини в обсязі, об"єктивно необхідному для прийняття відповідного процесуального рішення не по суті спору; надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення питання по суті аргументів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Керуючись ст. ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 150, 151, 152, 154, 241-243, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

ухвалив:

Заяву позивача про забезпечення позову від 01.08.2024р. - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, тобто протягом 15 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України, тобто негайно після підписання.

Суддя А.В. Сліденко