Справа № 161/6918/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 рокуЛьвівСправа № 161/6918/24 пров. № А/857/10898/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Скрутень Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 ,

на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 квітня 2024 року (суддя Рудська С.М., час ухвалення 12:46 год., місце ухвалення м.Луцьк, дата складання повного тексту 17.04.2024),

в адміністративній справі №161/6918/24 за позовом громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області,

про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення,

встановив:

У квітні 2024 року позивач громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення УДМС України у Волинській області від 08.04.2024 року про примусове видворення громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України.

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.04.2024 у задоволенні позову відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржуване рішення суду порушує його права та прийняте без врахування фактичних обставин справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає про помилковий висновок суду першої інстанції щодо того, що він не звертався до органів ДМС України з заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що позивач не тільки звертався але й оскаржував бездіяльність відповідача, яка полягала в неприйнятті його заяви про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. Звертає увагу, що судом першої інстанції не надано належну правову оцінку посиланню позивача на ту обставину, що під час оскарження рішення про примусове повернення від 15.09.2022 засобами масової інформації було опубліковано ряд публікацій щодо оскарження позивачем рішення про примусове повернення. Зазначає, що на даний момент на території республіки білорусь проживають батьки позивача, яких відвідували працівники правоохоронних органів, цікавились контактуванням з ОСОБА_1 , його місце перебування та його плануванням щодо повернення. Такі дії з боку правоохоронних органів пов`язані з політичною позицією позивача, яку він висловлював на акціях мирного протесту за результатами виборів в Республіці Білорусь в 2020 році, його участь в громадській організації на території України і тому після повернення до Республіки Білорусь йому загрожує затримання та подальше ув`язнення в зв`язку з його політичними переконаннями. Таким чином, видворення позивача загрожує його свободі та він буде підданий політичним переслідуванням та репресіям, з боку правоохоронних органів білорусь. Також скаржник звертає увагу і на ту обставину, що хоча в позивача наявний діючий паспорт громадянина республіки білорусь, проте він надає йому можливість перетнути державний кордон України тільки з Республікою Молдова, з якої може потрапити лише до країни походження, так як в нього відсутня відповідна віза, що надала б йому змогу потрапити в інші країни, які б надали йому відповідний захист від переслідувань режиму Лукашенка.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 17.04.2024 та винести постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

У засідання суду апеляційної інстанції учасники справи (представники) не з`явились, належним чином були повідомленні про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до статті 313 КАС України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість апеляційного розгляду справи у відсутності сторін (їх представників).

Згідно з ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

08.04.2024 року працівниками УСР у Волинській області ДСР НП України було виявлено у м. Луцьку та в подальшому доставлено до УДМС України у Волинській області громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 з метою перевірки законності його перебування та проживання на території України.

08.04.2024 року начальником відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення УДМС України у Волинській області прийнято Рішення про примусове видворення з України громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 (а.с. 6).

Зі змісту цього Рішення слідує, що останній тривалий час перебуває на території України незаконно, рішення про примусове повернення не виконує, процедура добровільного повернення до Республіки Білорусь стосовно нього застосована не може бути. На дату прийняття рішення позивач в процедурі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не перебуває, із заявою про встановлення йому такого статусу з дотриманням встановленої законодавством процедури не звертався.

Не погодившись з рішенням відповідача про примусове видворення з України, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає та встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон №3773-VI).

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 4 Закону № 3773-VI.

Згідно з ч.3 ст.9 Закону №3773-VI, строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 1 Закону №3773-VI, нелегальний мігрант - це, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеною їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною 5 статті 26 Закону №3773-VI визначено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно ч.1 ст.30 Закону №3773-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Отже, передумовою для прийняття рішення про примусове видворення є наявність чинного рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та встановлення обставини про те, що іноземець не виконав у встановлений строк рішення про примусове повернення, тобто не виїхав з території України без поважних причин.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням заступника начальника Луцького відділу № 1 УДМС України у Волинській області від 15.09.2022 року було вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 (SEMIANIAK SIARHEI) та зобов`язано його покинути територію України у термін до 10.10.2022 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивачем було подано до суду адміністративний позов про визнання його незаконним та скасування.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.10.2022 року в адміністративній справі №161/13897/22, яке залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.01.2023 року, у задоволенні позову громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Луцького відділу № 1 УДМС України у Волинській області від 15.09.2022 року було відмовлено (а.с. 38, 41).

Встановлені у цій справі обставини свідчать про те, що фактично на час прийняття відповідачем спірного Рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни ним не виконано. Доказів наявності законних підстав для перебування на території України ОСОБА_1 суду не надав та станом на 08.04.2024 продовжував ухилятися від виконання рішення про примусове повернення його до країни походження або третьої країни.

Встановлені у справі обставини не дають підстав вважати, що позивач з поважних причин не виконав рішення про примусове повернення від 15.09.2022 року у розумний строк після набрання законної сили рішення суду у справі №161/13897/22.

На підставі вищевикладеного, УДМС України у Волинській області прийнято стосовно громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 обґрунтоване Рішення від 08.04.2024 про примусове видворення з України.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до ст.31 Закону №3773-VІ, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до ч. 8 ст. 26 Закону №3773-VІ, примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Наведеними правовими нормами визначено виключний перелік обставин, за наявності яких до іноземця чи особи без громадянства не може бути застосоване примусове повернення чи видворення.

Однак даний перелік не відносить до таких обставин, як перебування іноземця чи особи без громадянства в цивільному шлюбі з громадянкою України та наявності спільної дитини.

Покликання апелянта на неможливість повернення позивача до республіки білорусь через його політичні погляди та можливе переслідування владою республіки білорусь судом відхиляються, оскільки стороною позивача не надано жодних належних та достатніх доказів в розумінні статей 73, 74, 75, 76 Кодексу адміністративного судочинства України на підтвердження таких обставин щодо особи позивача, зокрема, на підтвердження наявності в нього будь-яких обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань або зазнати нелюдського, або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, в разі повернення до країни походження.

Також встановлено, що позивач звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про взяття до уваги того факту, що перебуваючи у Волинському ПТПІ ДМС України позивач ОСОБА_1 звернувся за захистом до представництва в Україні Управління Верховного комісара ООН у справах біженців і листом від 08.07.2024 апелянта повідомлено, що його взято під захист Управління Верховного комісара ООН у справах біженців і повинен бути захищеним від примусового повернення до країни де існуватиме загроза його життю, чи свободі.

Такі покликання скаржника суд апеляційної інстанції розцінює передчасними, оскільки позивач не надав суду доказів звернення до компетентного органу України про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Отже, у спірних правовідносинах відповідач, приймаючи оскаржуване Рішення про примусове видворення позивача з України, діяв правомірно, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, підстави для його скасування відсутні.

Відтак, з урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 243, 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 квітня 2024 року в адміністративній справі №161/6918/24 за позовом громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови суду складено 31.07.2024 року