Справа № 540/1125/22
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2024-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 540/1125/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А.

за участі: секретаря Сідлецької А.П., представника відповідача Хавич Т.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з вказаним позовом до суду у якому просить визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (надалі відповідач) від 10.01.2022 № 3-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 "; поновити його на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на майно та місцевих зборів і з фізичних осіб в управління податкового адміністрування фізичних осіб м Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі за адресою: м. Нова Каховка, вул. Горького 11-а; зобов`язати відповідача виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.01.2022 до 08.02.2022 у загальній сумі 21178,71 грн, якщо дата поновлення буде іншою то відповідно розрахунок повинен бути змінений та стягнути з Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, моральну шкоду у сумі 21937,50 грн., мотивуючи це тим, що оскаржуваним наказом вона була звільнена зі служби в зв`язку із змінами в організації виробництва, без запропонування іншої посади в той час коли відповідачем оголошувались конкурси на зайняття вакантних посад, без врахування права на переважне право залишення на роботі, так як має на утриманні неповнолітню дитину, є матір одиначкою. Та в період з ознайомлення із повідомленням про зміну істотних умов праці та на момент звільнення змін в структурі ДПС не відбувалось. Вказує, що через звільнення відбулось погіршення самопочуття була змушено звернутися до лікаря невропатолога, психіатра, як направили для проходження курсу стаціонарного лікування в заклад з наданням психіатричної допомоги, тому вважає, за необхідне стягнути на її користь моральну шкоду.

Ухвалою суду від 16.02.2022 року у справі головуючим суддею Кисильовою О.Й. відкрито провадження, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Надалі згідно Розпорядження Голови Верховного Суду від 18.03.2022 року № 11/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Донецької, Харківської та Херсонської областей)» територіальна підсудність справ Херсонського окружного адміністративного суду визначена за Одеським окружним адміністративним судом.

Ухвалою суду від 20.07.2022 року у справі головуючим суддею Івановим Е.А. справу прийнято до провадження.

Ухвалою суду від 31.08.2022 року зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 13.05.2024 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 13.05.2024 року зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 26.06.2024 року без виходу до нарадчої кімнати поновив провадження у справі.

Ухвалою суду від 24.07.2024 року закрито провадження у справі та призначений розгляд справи по суту.

12.06.2024 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов у якому він просить відмовити у задоволення позовних вимог з підстав того, що наказом №192-о від 11.05.2021 року ОСОБА_1 , з 12.05.2021 року переведено на рівнозначну посаду головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на майно та місцевих зборів і з фізичних осіб в управління податкового адміністрування фізичних осіб ГУ ДПС ВП 43995495, та Управління податкового адміністрування фізичних осіб є структурним підрозділом ГУ ДПС та до нього входить відділ адміністрування податку на майно та місцевих зборів з фізичних осіб, штатну посаду в якому займала позивач до звільнення. Вказаний відділ знаходиться за юридичною адресою ГУ ДПС код Єдрпоу ВП 43995495 тобто м.Хесрон просп.. Ушакова 75 (зараз Незалежності, 75), безпосереднім керівником позивача є начальник відділу робоче місце якого є м.Херсон що відповідає організаційній структурі ГУ ДПС. Відповідно до Організаціної структури ГУ ДПС всі структурні підрозділи функціонують та реалізують свої повноваження за місцем фактичного розташування офісу ГУ ДПС, м.Херсон просп.. Незалежності 75. Та повноваження працвників охоплюються (розповсюджуються) на всю Хермонську область, АВРК та м.Севастопіль. Виключення з Організаціної структури складають Державні податкові інспекції (наприклад Новокаховська державна податкова інспекція) що реалізуються свої повноваження в межах району, в .т.ч через Центри обслуговування платників податків та територіально знаходяться у відповідному районі Херсонської області. За адресою Херсонська обл.. м.Нова Каховка вул..Горького 11-а знаходиться Новокаховська державна податкова інспекція ГУ ДПС у Херсонській області, та до її завдань не відноситься адміністрування податку на майно та місцевих зборів з фізичних осіб, оскільки остання здійснює виключно сервісне обслуговування платника податків. Та штатними розписами та організаційною структурою ГУ ДПС на 2021-2022 роки в Новокаховській державній податковій інспекції не передбачено посад державних-ревізорів-інспекторів та головних державних ревізорів інспекторів. Позивач ознайомили з повідомленням про зміну істотних умов державної служби та запропоновано продовжити державну службу на нових умовах на тій же посаді з таким ж обсягом повноважень за посадою дише за іншою адресою 6:м.Херсон проспект Незалежності 75 (Ушакова 75). Однак позивач власноруч на повідомлення зазначила, що незгодна з цим 06.12.2021 року. Відповідач не мав підстав пропонувати інші вакантні посади, оскільки в переліку посад, посади з робочим місцем в м.Нова Каховка були відсутні, заяви на переведення Позивачем також не подавались. Та вони не була обмежена подавати документи для участі у конкурсі на зайняття вакантних посад, на які було оголошено конкурс , проте не скористалась цим. Та 04.01.2022 року він позивач надійшла заява про звільнення із займаної посади10.01.2022 року у зв`язку з незгодою на зміну істотних умов державної служби відповідно до п.6 ч.1 ст.83 Закону України №889. Тому наказом ГУ ДПС від 10.01.202 року №3-о припинено державну службу та звільнено позивача із зазначено посади. Позивачем не наведено жодного належного доказу шкоди, як наслідку існування моральних страждань, що були спричинені саме діями ГУ ДПС , натомість доданий лише теоретично-математичний розрахунок заявлено суми.

25.06.2024 року від позивач до суду надійшла відповідь на відзив.

26.06.2024 року від представника відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Дослідивши зміст заяв по суті справи, надані до суду письмові докази у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Обставини справи.

Наказом ГУ ДПС у Херсонській області, АР Крим та м.Севастопіль №192-о від 11.05.2021 року ОСОБА_1 головного державного інспектора відділу експлуатації майна, зв`язку та транспортного забезпечення управління інфраструктури та бухгалтерського обліку ГУ ДПС у Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі з 12.05.2021 року переведена на рівнозначну посаду головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на майно та місцевих зборів з фізичних осіб управління податкового адміністрування фізичних осіб ГУ ДПС у Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі. (т.1 а.с.100).

06.12.2021 року відповідачем повідомлено позивача про зміну істотних умов державної служби у зв`язку з необхідністю закріплення робочого місця за посадою на якій вона перебуває за адресою : м.Херсон просп..Ушакова б.75 запропоновано продовжити державну службу на нових умовах на посаді : головного державного інспектора відділу адміністрування податку на майно та місцевих зборів з фізичних осіб управління податкового адміністрування фізичних осіб ГУ ДПС у Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі за адресою : м.Херсон просп.. Ушакова б.75(а.с.14).

З запропонованою пропозицією позивач не погодилась про що зазначила в повідомленні (а.с.14).

04.01.2022 року позивач подала до відповідача заяву про звільнення з займаної посади та припинення державної служби 10.01.2022 року у зв`язку з незгодою із зміною істотних умов відповідно до п.6 ч.1 ст.83 ЗУ «Про державну службу».

Наказом відповідача №3-0 від 10.01.2022 року у зв`язку зі зміною істотних умов державної служби згідно з пунктом 6 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу» припинено державну службу та звільнено позивача головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на майно та місцевих зборів з фізичних осіб управління податкового адміністрування фізичних осіб ГУ ДПС у Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі (а.с.7).

Як підставу для звільнення в наказі вказана заява позивача від 04.01.2022 року та повідомлення про зміну істотних умов державної служби від 06.12.2021 року.

Як вказує позивач фактично зміна істотних умов служби полягала в тому, що якщо раніше робоче місце позивача знаходилось по вул..Горького 11-а, м.Нова Кахавка Херсонської області, (місце розташування Новокаховської ДПІ ГУ ДПС у Херсонській області АР Крим та м.Севастополі), то після змін умов робоче місце стало розташовуватися в м.Херсон просп.. Ушакова б.75.

Водночас 05.01.2022 року наказом відповідача №2-о оголошений конкурс на зайняття вакантних посад державної служби категорії «В» ГУ ДПС у Херсонській області АР Крим та м.Севастополі (а.с.101-102), у кількості 5-ти посад в тому числі рівнозначні посаді, яку займала позивач.

Також наказом відповідача №482-о від 17.11.2021 року було оголошено конкурс на зайняття посад державної служби категорії «В» Головного управління ДПС в Херсонській області АР Крим та м.Севастополі (а.с.111,112) у кількості 11 посад, які є рівнозначні посаді яку займала позивач.

Проте доказів того, що відповідач запропонував ці вакантні посади позивачу до видання наказу про звільнення матеріали справи не містять та відповідач про це у відзиві не зазначає.

Наказом ДПС у Херсонській області АР Крим та м.Севастополі №115 від 19.03.2021 року введені в дію Перелік змін №1 до організаційної структури Головного управління ДПС у Херсонській області АР Крим та м.Севастополі (а.с.221).

З Переліку змін №1 вбачається, що кількість працівників -600 після виведення зі структури не змінилась, кількість працівників Управління податкового адміністрування фізичних осіб не змінилась -60 (а.с.222).

Наказом ДПС у Херсонській області АР Крим та м.Севастополі №25 від 22.12.2020р. затверджено Положення про Новокаховську державну податкову інспекцію ДПС у Херсонській області АР Крим та м.Севастополі (т.2 а.с.8).

Згідно п.2.1. вищевказаного положення Новокаховська державна податкова інспекція є структурним підрозділом ДПС у Херсонській області АР Крим та м.Севастополі та серед основних завдань і функцій є здійснення сервісного обслуговування платників податків (т.2 а.с.9).

Наказом відповідача №176 від 18.05.2021 року затверджено Положення про Новокаховську державну податкову інспекцію ДПС у Херсонській області АР Крим та м.Севастополі (а.с.229).

Згідно п.2.1. вищевказаного положення Новокаховська державна податкова інспекція є структурним підрозділом ДПС у Херсонській області АР Крим та м.Севастополі та серед основних завдань і функцій є здійснення сервісного обслуговування платників податків (а.с.230).

Згідно Штатного розпису ДПС у Херсонській області АР Крим та м.Севастополі на 2021 рік затверджений Головю ДПС України 27.01.2021 року штат відповідача становить 600 одиниць та в штаті присутня Новакаховська ДПІ у кількості 6-ти осіб серед яких посада головного державного ревізора-інспектора відсутня (т.2 а.с.56).

При порівнянні з організаційною структурою відповідача затвердженою головою ДПС України 15.12.2020р. вбачається, що кількість працівників Новокаховськї ДПІ - 6 одиниць не змінилась (т.2 а.с.61), проте змінились назви посад.

Джерела права та висновки суду.

Статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Статтею 43 Конституції України передбачено, зокрема, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, є Закон № 889-VIII), у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19 вересня 2019 року № 117-IX, який набрав чинності 25 вересня 2019 року (далі - Закон № 117-IX).

Частинами першою - третьою статті 5 Закону № 889-VIIІ встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частиною п`ятою статті 22 Закону № 889-VIII (у редакції Закону № 117-IX) передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 Закону № 889-VIII (державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно із частиною першою статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

За змістом абзацу третього частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (частина друга статті 1 КЗпП України). Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, у разі зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Згідно з частиною п`ятою статті 40 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, який набрав чинності 25 вересня 2019 року (далі - Закон № 113-IX), особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Частинами першою - третьою статті 49-2 КЗпП України у цій же редакції визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції, чинній до 25 вересня 2019 року) підставою припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначено скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

При цьому у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції, чинній до 25 вересня 2019 року) було зазначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Законом № 117-IX було змінено редакцію статті 87 Закону № 889-VIII.

Підпунктом 53 пункту 6 розділу I Закону №117-IX, що набрав чинності з 25 вересня 2019 року та діяв на момент виникнення спірних правовідносин, до статті 87 Закону №889-VIII були внесені зміни, які, зокрема, встановлювали такі підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення:

- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 частини першої);

- ліквідація державного органу (пункт 1-1 частини першої).

Цим Законом були також виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, які стосувалися застосування законодавства про працю та допускали звільнення з підстави реорганізації або ліквідації державного органу лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.

Разом з тим жодних змін, які б унормовували процедуру звільнення державних службовців з підстав, визначених пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII Законом №117-IX внесено не було.

При цьому за приписами частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Отже, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Усталеною є також судова практика застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір.

Верховний Суд сформував правові висновки щодо застосування у подібних правовідносинах приписів статті 87 Закону № 889-VIII зі змінами відповідно до Закону № 117-IX, зокрема, у постановах від 26 травня 2021 року у справах № 140/90/20, № 260/261/20, від 17 червня 2021 року у справі № 240/455/20 та від 20 вересня 2021 року у справі № 340/221/20, які підлягають врахуванню судом.

Так, у вказаних справах Верховний Суд підкреслив, що Законом № 117-ІХ були, серед іншого, виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, які стосувалися застосування до державних службовців законодавства про працю та допускали звільнення з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.

У свою чергу, ретроспективний аналіз положень Закону № 889-VІІІ дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом №117-IX (до 25 вересня 2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.

Одночасно із набранням чинності Законом № 117-IX набрав чинності Закон №113-IX, яким статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Верховний Суд у справах №140/90/20, №260/261/20, №240/455/20 та №340/221/20, аналізуючи вищевказані законодавчі зміни, зазначив, що виключення зі статті 87 Закону №889-VІІІ бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 цього Закону та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.

Приписи частини п`ятої статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті.

У цій справі суд вважає за необхідне підкреслити, що відносини публічної служби в основі своєї правової природи є наслідком реалізації не тільки права на участь в управлінні державними справами через забезпечення доступу до державної служби, визначеного статтею 38 Конституції України, але і права на працю, оскільки перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації права на працю, закріпленого у статті 43 Конституції України, а тому за правовою позицією Верховного Суду України, сформованою у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13, до відносин публічної служби застосовуються норми трудового законодавства в частині неврегульованій спеціальним законодавством.

Відтак, після внесених Законом №117-IX змін до статті 87 Закону №889-VIII підстава звільнення державних службовців, раніше визначена пунктом 1 частини першої цієї статті, була розділена окремо на випадки скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої) та ліквідації державного органу (пункт 1-1 частини першої). У частині процедури звільнення з цих підстав стаття 87 Закону №889-VIII містила єдину норму про можливість видання наказу про звільнення в період тимчасової непрацездатності або відпустки державного службовця із зазначенням датою звільнення першого робочого дня останнього (частина п`ята).

Таким чином, не можна вважати, що стаття 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №117-IX визначала особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті, які би мали перевагу у застосуванні порівняно із загальним порядком вивільнення працівників, установленим КЗпП України. Зміст наведених положень статті 87 Закону №889-VIII свідчить про відсутність будь-якого правового регулювання правовідносин, пов`язаних із звільненням державних службовців у випадку реорганізації або ліквідації державного органу тощо.

При цьому виключення зі статті 87 Закону №889-VIII бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 Закону №889-VIII та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.

Водночас приписи частини четвертої статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті.

Додатковим підтвердженням аргументованості застосування законодавства про працю до спірних правовідносин, що виникли у період дії статті 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №117-IX, є наступні зміни до цієї статті, внесені згідно із Законами України від 14 січня 2020 року №440-IX та від 23 лютого 2021 року №1285-IX, якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі №240/455/20.

Таким чином, враховуючи, що на момент звільнення позивача та виникнення спірних правовідносин нормами частини третьої статті 87 Закону №889-VIII не було врегульовано порядок та процедуру припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення з підстави, визначеної пунктом 1 частини 1цією статті, суд вважає необхідним застосування до спірних правовідносин положень, зокрема, статей 40 та 49-2 КЗпП України.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд також у постановах від 06 липня 2021 року у справах №640/1627/20 та №640/3456/20, правовідносини в яких є подібними.

Враховуючи вищевикладене відповідачем за наявності вакантних посад на дату видання наказу про звільнення позивача, останньому їх не було запропоновано, чим нарушені його права на проходження державної служби.

Порушені права підлягають поновленню судом шляхом скасування наказу від 10.01.2022 № 3-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 », та поновленню на попередній посаді.

Щодо вимог позивача поновити на посаді за адресою: АДРЕСА_1 , то суд враховує наступне.

За час який минув з дати видання оскаржуваного наказу місто розташування робочого місця позивача - АДРЕСА_1 (адреса Новокаховської ДПІ) було з 24.02.2022р. тимчасово окуповано рф, що підтверджується змістом Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 року (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 р. за

№ 1668/39004) «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» відповідно до якого Новокаховська міська територіальна громада за винятком смт. Козацьке та с. Веселе Херсонської області до якого вона включена, віднесені до тимчасово окупованих російською федерацією територій України та до цього часу м.Нова Каховка перебуває на не підконтрольній державним органам частині України, та Новакаховська ДПІ фізично не здійснює діяльність за вказаною адресою, а тому задоволення позовних вимог в цій частині призведе до неможливості виконання судового рішення, що суперечить нормам ст.14 КАС України обов`язковість судового рішення до виконання всіма органами державної влади, що суд враховує, а тому в цій частині позов не підлягає задоволенню.

Щодо вимог про стягнення розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України, при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Згідно із абз. 4, 5, 7, 8 пункту 2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 установлено, що: «У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата».

Згідно з абзацом 1 пункту 8 Порядку 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Розрахунковий період становить з 11.01.2022 року по 31.07.2024 року, з яких 666 робочих днів.

Згідно довідки відповідача №33/21-22-10-02-11 від 31.05.2024 року розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 1014,48грн. (а.с.126).

Відповідно до стягнення з відповідача на користь позивача за період з 11.01.2022 року по 31.07.2024 року підлягає 675 643,68грн. (666х1014,48грн).

Стосовно позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, то суд звертає увагу на таке.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як роз`яснено у п.п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач повинен зазначити у чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд зазначає, що позивачем не доведено, що оскаржуваними діями відповідача йому було заподіяно моральну шкоду, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіянням шкоди, а також міркувань, з яких позивач виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на вищенаведене, суд вважає що адміністративний позов позивача підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат не здійснювати.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі від 10.01.2022 № 3-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ".

Зобов`язати Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на майно та місцевих зборів з фізичних осіб в управління податкового адміністрування фізичних осіб м Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.01.2022 до 31.07.2024 у загальній сумі 675643,68грн.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами встановленими ст..ст.293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач : ОСОБА_1 АДРЕСА_2 рнокпп НОМЕР_1 .

Відповідач: Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі м.Херсон вул.. Ушакова б.75 .

Повний зміст рішення виготовлений 02.08.2024 року

Суддя Іванов Е.А.