Справа № 140/4920/24
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2024-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року ЛуцькСправа № 140/4920/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 20 серпня 2022 року по 19 лютого 2023 року; стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 20 серпня 2022 року по 19 лютого 2023 року у сумі 200631,76 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 та на день звільнення зі служби, виключення зі списків частини та всіх видів забезпечення 19 серпня 2022 року повного розрахунку не отримав. Так відповідач лише 19 квітня 2024 року на виконання рішення суду у справі №140/7590/22 здійснив виплату грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, підйомної допомоги та компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2021 року та 01 січня 2022 року, у сумі 226519,65 грн.

Позивач вважає, що оскільки відповідачем було допущено затримку розрахунку при звільненні з військової служби, то відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції станом на 19 липня 2022 року) це є підставою для виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку з 20 серпня 2022 року по 19 лютого 2023 року (не більше як за шість місяців), що за розрахунком позивача становить 200631,76 грн.

З наведених підстав просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Відповідач у відзиві на позов заперечив позовні вимоги та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.19-24). В обґрунтування цієї позиції вказав, що позивач на день виключення зі списків особового складу військової частини 19 серпня 2022 року претензій щодо виплати грошового забезпечення не заявляв. При цьому виплата грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, підйомної допомоги та компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки при звільненні із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2021 року та 01 січня 2022 року, проведена на виконання рішення суду, тобто за результатами вирішення спору щодо необхідності виплати коштів. На думку відповідача, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплат.

Відповідач також зауважив, що ним уже на виконання рішення суду у справі №140/24555/23, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2024 року, виплачено на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 20 серпня 2022 року по 19 лютого 2023 року у сумі 143424,95 грн.

У відповіді на відзив позивач підтримав доводи позову (а.с.36-38). Також зазначив, що позовні вимоги у цій справі не є тотожними позовним вимогам у справі №140/24555/23, оскільки подані за інших підстав - у зв`язку з виплатою 19 квітня 2024 року на виконання рішення суду грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, підйомної допомоги та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та додаткової відпустки при звільненні, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням військової служби та звільненням із неї, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2021 року та 01 січня 2022 року. Вважає, що чинне законодавство обмежує лише період, за який можна стягувати середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, однак не містить обмежень щодо звернення до суду у разі повторного порушення з боку роботодавця строків розрахунку при звільненні.

Відповідач заперечення на відповідь на відзив не подав.

Дослідивши письмові докази, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 18 серпня 2022 року №688-ОС ОСОБА_1 звільнено з військової служби на підстав підпункту г пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу (а.с.9), а наказом від 19 серпня 2022 року №695-ОС виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 19 серпня 2022 року (а.с.10).

Рішенням Волинський окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року, яке набрало законної сили 24 лютого 2024 року, визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби; стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 серпня 2022 року по 20 лютого 2023 року у сумі 143424,95 грн (а.с.41-44).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05 червня 2023 року у справі №140/7590/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату з квітня 2021 року та 01 січня 2022 року грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, підйомної допомоги та компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки при звільненні, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням із неї, із застосуванням розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2021 року та 01 січня 2022 року.

З довідок-розрахунків грошового забезпечення відповідно до рішення суду від 05 червня 2023 року №140/7590/22 (а.с.6 зворот, 7) вбачається, що ОСОБА_1 донараховано та виплачено грошове забезпечення, допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, підйомну допомогу та компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки при звільненні, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням із неї, із застосуванням розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2021 року та 01 січня 2022 року, та відповідно до банківської виписки за карткою позивача 19 квітня 2024 року йому виплачено 226519,65 грн (а.с.11).

Крім того, на картковий рахунок позивача 21 травня 2024 року від відповідача надійшли кошти у сумі 115457,09 грн та 61535,70 грн з призначенням платежу заробітна плата (а.с.34).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за період затримки остаточного розрахунку при звільненні позивач звернувся до суду із цим позовом.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 1-2 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі Закон №2011-XII) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Пунктом 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

З наведеного слідує, що при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок.

За правовим висновком, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Законом №2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не встановлено відповідальність за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті.

Водночас такі питання врегульовані КЗпП України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так частиною першою названої статті установлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вказаний у частині першій статті 117 КЗпП України законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

Усталеною є судова практика субсидіарного застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір, у значенні різновиду аналогії закону як засобу подолання прогалин спеціального законодавства.

За змістом висловленої у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18 правової позиції питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 21 березня 2017 року у справі №826/5111/15, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Механізм обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Як встановлено пунктом 8 розділу VI Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці служби, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Як встановлено судом, позивача звільнено з військової служби з виключенням зі списків та усіх видів грошового забезпечення частини 19 серпня 2022 року.

Натомість Військова частина НОМЕР_1 виплату грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, підйомної допомоги та компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки при звільненні у сумі 226519,65 грн здійснила на виконання рішення суду у справі №140/7590/22 19 квітня 2024 року.

Затримка розрахунку при звільненні зі служби є відповідно до статті 117 КЗпП України підставою для відповідальності у вигляді виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, починаючи з 20 серпня 2022 року, але не більше як за шість місяців, оскільки таке законодавче обмеження діє з 19 липня 2022 року у зв`язку із внесенням Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин змін, зокрема, до статті 117 КЗпП України.

Таким чином, відповідач мав виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки - з 20 серпня 2022 року (наступний день після звільнення з військової служби) по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. При цьому позивач просить стягнути на його користь середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (у межах шести місяців) за період з 20 серпня 2022 року по 19 лютого 2023 року у розмірі 200631,76 грн відповідно до Порядку №100.

Однак судом встановлено, що рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року у справі №140/24555/23, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2024 року, вже стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 серпня 2022 року по 20 лютого 2023 року у сумі 143424,95 грн (а.с.41-44). Зі змісту рішення суду у справі №140/24555/23 слідує, що після звільнення ОСОБА_1 було виплачено 329794,71 грн: 06 вересня 2022 року - 111087,14 грн (компенсація щорічної основної відпустки, щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, додаткової грошової винагороди, грошового забезпечення); 10 вересня 2022 року - 57675,11 грн (компенсація за неотримане речове право); 21 червня 2023 року 2329,10 грн (доплата за рішенням суду компенсації відпустки), 28 червня 2023 року 968,23 грн (доплата за рішенням суду компенсації за неотримане речове майно); 19 липня 2023 року 157735,13 грн (одноразова грошова допомога при звільненні).

На виконання рішення суду у справі №140/24555/23 відповідачем нараховано ОСОБА_1 кошти у сумі 143424,95 грн, про виплату яких (з урахуванням податків і зборів) свідчать платіжні інструкції від 20 травня 2024 року №1713, №1714, №1715 (а.с.49-51).

Отже, суд констатує, що позивачу за затримку розрахунку при звільненні за період з 20 серпня 2022 року (наступний день після звільнення з військової служби) по 20 лютого 2023 року відповідачем відшкодовано кошти у сумі 143424,95 грн на підставі рішення суду від 29 листопада 2023 року у справі №140/24555/23.

Суд також враховує, що позивачу зараховано кошти 19 квітня 2024 року, 21 травня 2024 року на виконання рішень суду, тобто після стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, однак вказує на те, що нормами статті 117 КЗпП України не передбачено подвійного нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд повторює, що відповідно до вимог статті 117 КзПП України із внесеними змінами після 19 липня 2022 року виплата середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку обмежено шістьма місяцями. Тобто, у випадку позивача, незважаючи на тривалість періоду затримки розрахунку при звільненні, законодавець обмежив період, за який може бути відшкодована працівнику заробітна плата (грошове забезпечення), і такий період становить шість місяців: з 20 серпня 2022 року (наступний день після звільнення з військової служби) по 20 лютого 2023 року (строк, що визначається місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку) та за такий період ОСОБА_1 вже відшкодовано середнє грошове забезпечення відповідно до рішення суду у справі №140/24555/23. З урахуванням положень Порядку №100 розмір середнього заробітку визначається на день звільнення, тому не залежить від розміру виплати, отриманої позивачем на виконання рішень судів після звільнення з військової служби.

Враховуючи інші підстави позову, якими позивач обґрунтовує звернення до суду із новим позовом, помилковими є доводи відповідача про тотожність спору у справі №140/24555/23 (з приводу виплати середнього грошового забезпечення за період з 20 серпня 2022 року по 18 липня 2023 року у сумі 185249,36 грн у зв`язку із виплатою після звільнення безспірних сум та коштів на виконання рішень суду у справах №140/7589/22, №140/7591/22, №140/7587/22) та спору, що розглядається у цій справі (з приводу виплати середнього грошового забезпечення за період з 20 серпня 2022 року по 19 лютого 2023 року у сумі 200631,76 грн у зв`язку із виплатою 19 квітня 2024 року коштів на виконання рішення суду у справі №140/7590/22).

Воднораз, на думку суду, позивач помилково вважає, що має право на повторне відшкодування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 серпня 2022 року по 19 лютого 2023 року.

Суд наголошує, що за своєю правовою природою стягнення середнього заробітку за приписами статті 117 КЗпП України є спеціальним видом відповідальності роботодавця, тож неприпустимим є застосування такої санкції повторно за одне і теж триваюче порушення (затримку розрахунку при звільненні), при тому, що часовий період стягнення обмежений законодавчо. Тому зважаючи на фактичну виплату ОСОБА_1 середнього заробітку з 20 серпня 2022 року по 20 лютого 2023 року (справа №140/24555/23) як форми відповідальності відповідача за несвоєчасний розрахунок, законодавчо встановлений максимальний період виплати середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку при звільненні, суд за відсутності обов`язку застосування подвійної відповідальності за кожною виплатою грошового забезпечення чи інших сум при звільненні дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача та про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_4 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк