Справа № 320/11571/21
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2024-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2024 року Справа №320/11571/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної державної адміністрації , Головного управління Пенсійного фонду у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) із позовом до Київської обласної державної адміністрації (далі відповідач-1, КОДА), Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області (далі відповідач -2, ГУ ПФУ в Київській області), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії Київської обласної державної адміністрації з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, оформлене протоколом від 19.04.2021 № 29-21;

- зобов`язати комісію Київської обласної державної адміністрації з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян прийняти рішення щодо підтвердження позивачу статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 та видати йому посвідчення відповідно до положень Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 № 551;

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області, оформлене листом від 27.07.2021 № 1000-0307-8/75164;

- зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області прийняти рішення про поновлення виплати пенсії позивачу.

В обґрунтування поданого позову позивач зазначає, що є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується Посвідченням учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, категорія 2, серії А, №170964, виданим 23 січня 1991 року та є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, що підтверджується Посвідченням серії НОМЕР_1 виданим 19.01.1992 та наполягає, що ним у квітні 2021 року було подано усі необхідні документи для підтвердження статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та видачі відповідного посвідчення категорії 2, а саме надав: копію паспорта, копію РНКОПП, посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та додатково документи, що підтверджують статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - довідка №987 (форма 122) від 29.12.2011 р. видана Управлінням державної служби охорони ГУ МВС в Київській області, яка підтверджує участь позивача у виконанні робіт, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС та маршрутний лист №20/X-192, виданий Головним управлінням МВС України в Київській області 22.11.2011. Але, рішенням, оформленим протоколом №29-21 від 19.04.2021 року, комісія Київської обласної адміністрації з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи вирішила, що статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС позивачем не підтверджений, визнано посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 та посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 виданими необґрунтовано. Позивач отримав рішення 12.07.2021.

Позивач також вказує, що ГУ ПФУ у Київській області, листом №1000-0307-8/75164 від 27.07.2021, повідомило про припинення з 01.08.2021 нарахування пенсії по інвалідності ІІ групи на підставі Рішення, оформленого протоколом №29-21 від 19.04.2021 року комісії Київської обласної адміністрації з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, листом від 05.08.2021 №1000-0504-8/78363, ГУ ПФУ у Київській області повідомило позивача, що з 01.10.2021 з пенсії буде утримуватись 20% суми в рахунок погашення переплати пенсії.

Покликаючись на положення ст. 9, ст. 10, ч. 2 ст. 14, ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 55, ст. 65 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII, п. 5 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року № 51, правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 18.06.2020 у справі №373/2230/16-а, зазначає, що законодавець визначив перелік документів, що підтверджують участь особи у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що не обмежується лише довідкою форми №122, а може підтверджуватись також іншими первинними документами.

Позивач наполягає, що надав до повноважної комісії усі необхідні документи та вказуючи серед інших правові позиції Верховного Суду викладену у постановах від 24.10.2019 у справі №152/651/17 та від 27.04.2020 у справі № 212/5780/16-а, відмічає, що довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Позивач просить суд здійснити ефективний спосіб захисту порушеного права, застосовуючи положення ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод скасувати спірне рішення відповідача -1 оформлене протоколом та зобов`язати видати посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році» (категорія 2). Відповідно, враховуючи, що на підставі рішення відповідача-1 оформленого протоколом ГУ ПФУ у Київській області припинено виплату пенсії по інвалідності ІІ групи, просить суд скасувати рішення пенсійного органу та зобов`язати поновити виплату пенсії.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі (суддя Харченко С.В.).

В справі зареєстровано 16 грудня 2021 року відзив від відповідача- 2.

У своєму відзиві ГУ ПФУ у Київській області в частині вимог заявлених до пенсійного фонду, вважає такі необґрунтованими. Відповідач-2 вказує, що позивач перебуває на обліку в пенсійному фонді та отримує пенсію по інвалідності за Законом України «Про пенсійне забезпечення». Враховуючи положення ст. 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII, та витягу з протоколу комісії КОДА від 19.04.2021 за №29-21, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 1), видане позивачу, визнано безпідставно виданим, оскільки первинними документами не підтверджено виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в зоні відчуження та виплати додаткової заробітної плати у підвищеному розмірі. Внаслідок чого, позивачу з 01.08.2021 року припинено нарахування пенсії по інвалідності, в розмірі відшкодування фактичних збитків відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи». Розглянувши пенсійну справу позивача, 05.08.2021 прийнято рішення за № 861 про утримання надміру виплачених сум пенсії. Враховуючи ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з безпідставним отриманням пенсії по інвалідності, в розмірі відшкодування фактичних збитків відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи» позивачу на підставі наданих недостовірних даних сума переплати у розмірі 33 891 грн. 17 коп. за період з 01 квітня 2021 року по 31 серпня 2021 року підлягає поверненню.

Відповідач-2 наполягає, що позивач втратив право на пенсію за ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи», в задоволенні позову просить суд відмовити.

Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 21.02.2024 справу розподілено судді Войтович І.І.

29.02.2024, ухвалою суду прийнято до провадження дану адміністративну справу № 320/11571/21, справу визначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та запропоновано сторонам по справі за наявності подати до суду додаткові пояснення по справі та докази протягом десяти днів з моменту отримання ухвали суду.

Ухвала суду надіслана сторонам по справі належним чином.

Відповідачем-1 відзиву на позовну заяву до суду не подано.

Додаткових пояснень від сторін по справі, до суду не надійшло.

Враховуючи положення ч. 6 ст. 162 КАС України, суд вважає можливим у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, вирішувати справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, встановивши правові позиції позивача та відповідача-2, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані до матеріалів справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом НОМЕР_2 , виданий Вишневим МВМ ГУ МВС України в Київській області 29.11.2007.

ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. що підтверджується посвідченням учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, категорія 2, серії А, №170964, виданим 23 січня 1991 року та є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 виданим 19 січня 1992 року.

Позивач звернувся із заявою до комісії Київської обласної державної адміністрації щодо підтвердження статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та видачі посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, категорія 2.

До заяви надано: копія паспорта, копія РНКОПП, посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та додатково підтверджують статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС документи - довідка №987 (форма 122) від 29.12.2011 видана Управлінням державної служби охорони ГУ МВС в Київській області, яка підтверджує участь позивача у виконанні робіт, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС та маршрутний лист №20/X-192, виданий Головним управлінням МВС України в Київській області 22.11.2011.

Згідно витягу із протоколу №29-21 від 19.04.2021 засідання комісії Київської обласної державної адміністрації з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи на предмет слухання про підтвердження статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, прийнято рішення про те, що статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС ОСОБА_1 не підтверджений.

Зокрема, вказано, що відсутня довідка про підвищену оплату праці в зоні відчуження, яка передбачена законодавством. Первинними документами не підтверджено виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в зоні відчуження та виплати додаткової заробітної плати у підвищеному розмірі.

Та, відповідно, визнано посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 та посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, виданими необґрунтовано.

Про прийняте комісією КОДА з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи вказаного рішення, позивачу стало відомо з листа Управління соціального захисту населення Бучанської районної державної адміністрації №818 від 09.07.2021.

Спірне Рішення відповідача-1 позивач отримав 12.07.2021.

Головне управління пенсійного фонду України у Київській області, листом №1000- 0307-8/75164 від 27.07.2021 повідомило позивача про припинення з 01.08.2021 нарахування пенсії по інвалідності ІІ групи на підставі зазначеного рішення відповідача-1, оформленого протоколом №29-21 від 19.04.2021 комісії КОДА з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Листом від 05.08.2021 №1000-0504-8/78363, Головне управління пенсійного фонду України у Київській області повідомило позивача, що з 01.10.2021 з пенсії буде утримуватись 20% суми в рахунок погашення переплати пенсії.

Відповідно, отримавши рішення, оформлене протоколом №29-21 від 19.04.2021 комісії КОДА з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та рішення ГУ ПФУ у Київській області, позивач вважає такі протиправними та звернувся до суду із даним позовом за захистом порушених прав та інтересів.

Враховуючи встановлені позиції позивача та відповідача-2, суд зазначає, що предметом спору є рішення комісії КОДА оформлене протоколом №29-21 від 19.04.2021 про не підтвердження ОСОБА_1 статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та рішення ГУ ПФУ у Київській області, оформлене листом №1000-0307-8/75164 від 27.07.2021 про припинення нарахування пенсії по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у зв`язку з чим, суд вважає необхідним встановити законність чи протиправність прийнятих спірних рішень відповідачами, відповідності рішень вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, з дотриманням судом принципів адміністративного судочинства, визначених ч. 3 ст. 2 КАС України.

Відповідно до п. 2 та п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

За ч. 3 ст. 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 9 КАС України).

Порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 1, ч. 3 ст. 3 КАС України).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення врегульовано Законом України від 28.02.1991 № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-XII).

Статтею 9 Закону № 796-XII визначено, що особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;

4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Згідно положень статті 10 Закону № 796-ХІІ учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

За вказаною нормою до військовослужбовців належать: особи офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці надстрокової служби, військовозобов`язані, призвані на військові збори, військовослужбовці-жінки, а також сержанти (старшини), солдати (матроси), які перебувають (перебували) на дійсній строковій службі у збройних силах, керівний і оперативний склад органів Комітету державної безпеки, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також інших військових формувань.

Відповідно до статті 14 Закону № 796-ХІІ для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи:

1) особа з інвалідністю з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи (статті 10, 11 і частина третя статті 12), щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворі внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, - категорія 1;

2) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження, зокрема, - з моменту аварії до 1 липня 1986 року - незалежно від кількості робочих днів.

Частиною першою, третьою статті 15 Закону № 796-ХІІ передбачено, що підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зоні відчуження, що підтверджено відповідними документами.

Підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Визначення рівнів забруднення, доз опромінення, відновлення їх шляхом розрахунку здійснюється Кабінетом Міністрів України за поданням відповідних державних органів та обласних державних адміністрацій.

Згідно статті 65 Закону № 796-ХІІ учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.

Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 № 551 «Деякі питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян» затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян (далі - Порядок № 551).

Суд зазначає позивачу, що Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року № 51 втратив чинність від 25.07.2018 на підставі постанови КМУ від 11.07.2018 № 551 «Деякі питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян» затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян», за якою в пункті 3 та пункті 3-1 постанови, дозволено до 1 січня 2019 р. використовувати для видачі громадянам усіх категорій, визначених Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, раніше виготовлені бланки посвідчень за зразками, затвердженими постановами Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 р. № 501 Про Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, від 20 січня 1997 р. № 51 Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, від 21 серпня 2001 р. № 1105 Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 р. № 51 та установлено, що посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорії 2 та 3), особи, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 2), потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), потерпілого від Чорнобильської катастрофи (серія Г), дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (серія Д), дружини (чоловіка), опікуна дітей померлого громадянина із числа (ліквідаторів, потерпілих), смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою, видані за зразками, затвердженими постановами Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 р. № 501 Про порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, від 20 січня 1997 р. № 51 Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та від 21 серпня 2001 р. № 1105 Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 р. № 51, є дійсними до заміни їх в установленому порядку.

Відповідно, до переліку за постановою №551, вказана позивачем постанова Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 р. № 51 «Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» втратила чинність.

Відповідно до п. 1 Порядку №551 останній визначає процедуру видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та передбачає видачу посвідчень громадянам, які брали участь у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, громадянам, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 551, посвідчення є документом, що підтверджує статус осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, брали участь у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, громадян, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих, дружин (чоловіків) померлих громадян з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (потерпілих), смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою або з участю у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, а також опікунам дітей (на час опікунства) померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, і надає право користуватися пільгами та компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон), іншими актами законодавства.

Відповідно до пункту 3 Порядку №551 особам з інвалідністю з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, щодо яких установлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворим внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, віднесеним до категорії 1, видаються посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 19__ році» (категорія 1) серії А синього кольору.

Особам з інвалідністю видаються посвідчення категорії 1 із зазначенням групи інвалідності та строку, на який установлено інвалідність.

У разі установлення групи інвалідності довічно на правій внутрішній стороні посвідчення робиться запис Безстроково.

У разі продовження медико-соціальною експертною комісією строку інвалідності чи встановлення іншої групи інвалідності в посвідченні на правій внутрішній стороні робиться запис про період, на який установлено групу інвалідності, цей запис завіряється підписом голови (його заступника) Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (далі - уповноважені органи), що скріплюється печаткою.

Якщо після чергового переогляду медико-соціальною експертною комісією не підтверджено будь-яку групу інвалідності, посвідчення категорії 1 здається уповноваженому органу для подальшого знищення, а замість нього видається посвідчення іншої категорії відповідно до законодавства.

Згідно пункту 4 Порядку №551 учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали в зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 р. - незалежно від кількості робочих днів, з 1 липня 1986 р. по 31 грудня 1986 р. - не менше п`яти, а в 1987 році - не менше 14 календарних днів, віднесеним до категорії 2, видаються посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 19__ році» (категорія 2) серії А синього кольору.

Посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 19__ році» (категорія 2) серії А без відмітки про перереєстрацію, передбачену абзацом першим пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 4 лютого 1997 р. № 135 «Про перевірку правильності видачі посвідчень «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» (Офіційний вісник України, 1997 р., число 6, с. 68), видані до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2018 р. № 551 «Деякі питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян», вважаються недійсними.

Пунктом 11 Порядку № 551 посвідчення видаються уповноваженими органами за місцем проживання (реєстрації) особи на підставі рішень комісій з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян, утворених уповноваженими органами (далі - регіональні комісії).

Посвідчення видаються, зокрема:

учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - на підставі одного з таких документів:

- довідки про підвищену оплату праці в зоні відчуження із зазначенням кількості днів і населеного пункту, підтвердженої первинними документами (наказ чи розпорядження про відрядження до зони відчуження із зазначенням періоду роботи (служби) в зоні відчуження, особового рахунка, табеля обліку робочого часу, посвідчення про відрядження в зону відчуження з відміткою підприємства про прибуття та вибуття працівника, шляхових листів (за наявності), трудової книжки (у разі потреби);

- довідки архівної установи про участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в зоні відчуження із зазначенням періоду служби (виконання робіт), днів виїзду на об`єкти або в населені пункти зони відчуження, у разі потреби - довідки командира військової частини, військового квитка, витягу з особової справи військовослужбовця, завіреного в установленому порядку;

особам з інвалідністю з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілим від Чорнобильської катастрофи, віднесеним до категорії 1, щодо яких установлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, - на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності відповідної групи, пов`язаної з Чорнобильською катастрофою;

хворим на променеву хворобу внаслідок Чорнобильської катастрофи - на підставі висновку уповноваженої медичної комісії не нижче обласного рівня або спеціалізованої медичної установи Міноборони, МВС, СБУ, які мають відповідну ліцензію МОЗ (далі - експертні комісії), та акта за формою Н-1.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави вважати, що за наявності підстав, підтверджених вичерпним переліком документів, особи, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, мають право на встановлення відповідного статусу з видачею посвідчення встановленого зразка.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач до вчинення відповідачем оскаржуваних дій мав статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджено копією посвідченням учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, категорія 2, серії А, №170964, виданим 23 січня 1991 року та статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, що підтверджено копією посвідченням серії НОМЕР_1 виданим 19 січня 1992 року.

Зокрема, посвідчення серії НОМЕР_1 виданим 19 січня 1992 року має відмітку «Перереєстровано» та із вкладкою до посвідчення громадянина № НОМЕР_3 , який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, дійсної безстроково.

Також, суд, звертає увагу на те, що позивач тривалий час - з 23 січня 1991 року мав статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, користувався відповідними пільгами, встановленими законодавством України та розраховував на стабільність і передбачуваність свого статусу.

Відповідно до довідки Управління Державної служби охорони ГУ МВС України в Київській області від 29.11.2011 № 387, вбачається, що ОСОБА_1 був безпосередньо зайнятий на роботах, що передбачені постановою ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР і ВЦСПС від 29 грудня 1987 року № 1497-378 та постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦСПС від 5 червня 1986 року № 665-195, які дають право на державну пенсію на пільгових умовах відповідно до списку № 1, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року № 36 з 26 квітня 1986 року до 01 травня 1986 року, що підтверджено та вбачається також із довідки МВС України №50 від 10.06.1996.

Час роботи (служби) до 1 січня 1988 року зараховується до трудового стажу, до вислуги років при нарахуванні пенсії у трикратному, а у 1988-2011 роках у полуторному розмірі.

Відповідно до маршрутного листа ГУ МВС України в Київській області від 22.04.2011 №20/Х-192 старшина поліції ОСОБА_1 приймав участь у роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та знаходився в зоні відчуження: 1986 рік, з 26 квітня по 01 травня. Місце несення служби Чорнобиль, 6 днів, наказ № 110-86.

Відповідно до довідки Відділу охорони при Києво-Святошинському РВВС у Київській області від 19.10.1999 №1031 вбачається, що ОСОБА_1 здійснював супроводження колони автобусів з евакуйованими жителями. Додаткова заробітна плата в підвищеному розмірі за постановою Ради міністрів УРСР та Укрпрофради від 10.06.1986 за №207-7, за місцем роботи в населеному пункті Прип`ять з 27.04.1986 по 11.05.1986, йому не виплачувалась.

За довідки Відділу охорони при Києво-Святошинському РВВС у Київській області №746 від 30.10.1992 вбачається, що поліцейський водій відділ охорони при Києво-Святошинському РВВС у Київській області дійсно перебував у службовому відрядженні у заходах ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 27.04.1986 по 11.05.1986. Та, відповідне посвідчення щодо відрядження знищено згідно акту від 21.04.1990.

Згідно виписки із наказу №110 від 12.07.1986 Відділу охорони при Києво-Святошинському РВВС у Київській області також підтверджено залучення ОСОБА_1 з 26.04.1986 по 01.06.1986 на виконання обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в м. Прип`ять. Та за даним наказом ОСОБА_1 оголошено подяку та вручену грошову винагороду.

Відповідно до витягу із акту огляду МСЕК довідки Серії КИО-1 №172238 за датою огляду 06.06.2020, зафіксовано захворювання пов`язане із виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, непрацездатний.

За випискою з акту огляду МСЕК відповідно до довідки серії КИО-1 №172238, за датою огляду 06.06.2002, зафіксовано 70% втрати працездатності, з 31.05.2002, довічно.

ОСОБА_1 отримував пенсію по інвалідності, 2 група відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що не оспорював відповідач-2.

З перелічених доказів вбачається, що позивач до виникнення спірних правовідносин мав статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується відповідним посвідченням, статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що також підтверджено відповідним посвідченням, у вкладці якого вказано про його безстроковість, що, в свою чергу, свідчить про те, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Суд враховує та зазначає, що позивачем при первинному отриманні відповідних посвідчень та у подальшому було пред`явлено до уповноваженого органу всі необхідні документи, що підтверджують ушкодження здоров`я та впливу небезпечних радіаційних факторів, що відповідно не спростовано відповідачем-1 під час розгляду справи.

Водночас, відповідач-1 як на підставу не підтвердження позивачу статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відсутністю доданих документах, вказує не підтвердженням первинними документами з виконання робіт з насідків ліквідації аварії на ЧАЕС в зоні відчуження, нарахування заробітної плати у підвищеному розмірі, довідки про підвищену оплату праці в зоні відчуження, яка передбачена законодавством.

Та, враховуючи вищезазначене та дослідивши наявні у справі докази, суд наголошує, що позивач не може нести відповідальність за неналежне оформлення документів, не повноту таких документів, та, як наслідок, бути позбавленим права отримання пільг, встановлених законодавством для осіб ліквідаторів наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та для осіб, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Наведене не позбавляє статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, яким раніше було встановлено такий статус і видано відповідні посвідчення.

Крім того, зазначені окремі невідповідності даних документів фактичним встановленим обставинам та подіям не підтверджена відповідачем-1 належними та допустимим доказами.

Суд зауважує, що за законодавством підтвердження учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС відбувається на підставі одного із визначених у п. 11 Порядку №551 документів, серед яких може бути довідки про підвищену оплату праці в зоні відчуження із зазначенням кількості днів і населеного пункту, підтвердженої первинними документами (наказ чи розпорядження про відрядження до зони відчуження із зазначенням періоду роботи (служби) в зоні відчуження, особового рахунка, табеля обліку робочого часу, посвідчення про відрядження в зону відчуження з відміткою підприємства про прибуття та вибуття працівника, шляхових листів (за наявності), трудової книжки (у разі потреби), чи довідки архівної установи про участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в зоні відчуження із зазначенням періоду служби (виконання робіт), днів виїзду на об`єкти або в населені пункти зони відчуження, у разі потреби - довідки командира військової частини, військового квитка, витягу з особової справи військовослужбовця, завіреного в установленому порядку.

Відтак, законодавець хоча і встановив перелік документів, що підтверджують участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, та такий не обмежується лише довідкою про підвищену оплату праці в зоні відчуження, факт участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС може бути підтверджений будь-якими первинними документами, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладеним у постанові від 18.06.2020 у справі №373/2230/16-а.

Також суд зазначає, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом № 796-ХІІ, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи, що узгоджується із правовою позицією викладеною Верховним Судом України в постановах від 04.09.2015 у справі № 690/23/15-а, від 27.02.2018 у справі № 344/9789/17, від 24.10.2019 у справі № 152/651/17, від 25.11.2019 у справі № 464/4150/17 та від 27.04.2020 у справі № 212/5780/16-а.

З урахуванням викладеного суд вважає, що відповідачем-1 протиправно не було підтверджено позивачу на підставі наданих документів, які підпадають під визначений п. 11 Порядку №551 перелік документів, на підставі одного з яких видається посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, та які містять усю необхідну інформацію, статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1 з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

З позиції суду позивачем доведено належними та допустимими доказами факт його безпосередньої участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про необхідність визнання протиправним рішення відповідача-1 оформленого протоколом від 19.04.2021 №29-21 Комісії Київської обласної державної адміністрації з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян щодо не підтвердження позивачу статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, та його скасування.

Водночас, для віднесення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС до певної категорії для встановлення пільг і компенсацій потрібно застосовувати норму статті 14 Закону № 796-ХІІ, яка, зокрема, до категорії ІІ віднесено учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження - з моменту аварії до 1 липня 1986 року - незалежно від кількості робочих днів, що кореспондує із нормою пункту 4 та п. 10 Порядку № 551, відповідно до якого посвідчення видаються: учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - на підставі одного з таких документів…».

Тобто наявність статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є умовою для набуття відповідної категорії.

За наявних у справі доказів, які були предметом дослідження, судом встановлено достатність підстав для визнання/підтвердження у позивачу як статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, так і наявність для видачі йому посвідчення категорії 2.

Відповідно суд зазначає, що за частиною 4 статті 245 КАС України передбачено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але таке рішення є протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно маг дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дій після скасування його адміністративного акта. Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції, що узгоджується із правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 16.05.2019 у справі № 826/17220/17.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду. тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом, що узгоджується із аналогічними правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 21.11.2019 у справі № 344/8720/16-а.

Суд акцентує увагу на тому, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (постанова ВС України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 р. (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Водночас положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно, встановивши в даній справі порушене право позивача на підтвердження статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, враховуючи положення ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження, суд вважає визначити належний спосіб захисту відновлення порушеного права у вигляді зобов`язання відповідача-1 комісію Київської обласної державної адміністрації з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян прийняти рішення щодо підтвердження позивачу статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 та видати йому посвідчення відповідно до положень Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 № 551.

В наступному, враховуючи, що на підставі рішення відповідача-1 пенсійним органом з 01.08.2021 припинено позивачу виплату пенсії по інвалідності ІІ групи, та оскільки судом встановлено протиправність спірного рішення комісії КОДА, оформлене протоколом від 19.04.2021 № 29-21, суд вважає необхідним застосовати та зазначити висновки у справі «Суханов та Ільченко проти України», в якій ЄСПЛ зазначив, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинний Закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (Заява № 68385/10 та №71378/10, пункт 35).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі «легітимні очікування» та «майнові права» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява №12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Тобто, коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом, вона має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв і, якщо людина очевидно підходить під ці критерії, це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу.

Також практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у пункті 61 Рішення «Брумареску проти Румунії» Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (Brumarescu v. the Romania, заява № 28342/95). У пункті 109 справи «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» Суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. the Moldova, заява № 45701/99).

Отже, неправомірне позбавлення особи пенсії не узгоджується з принципом правової визначеності.

Також, згідно з позицією Конституційного Суду України, яка висловлена у рішенні від 4 червня 2019 року № 2-р/2019 (пункти 3.1 та 3.2 мотивувальної частини) до основних обов`язків держави належить забезпечення реалізації громадянами соціальних, культурних та економічних прав; гарантування державою конституційного права на соціальний захист є однією з необхідних умов існування особи і суспільства; рівень соціального забезпечення в державі має відповідати потребам громадян, що сприятиме соціальній стабільності, забезпечуватиме соціальну справедливість та довіру до держави; гарантування державою цих прав, у тому числі права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист, має здійснюватися на основі Конституції України та у спосіб, що відповідає їй.

Суд заважує, що основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012).

За будь-яких обставин сутність права на пенсійне забезпечення як складової частини конституційного права на соціальний захист не може бути порушена, а законодавче регулювання у цій сфері має відповідати принципам соціальної держави. Конституційний Суд України наголошував на необхідності дотримання вказаних принципів, зокрема, у Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011.

У справі «Трегубенко проти України» (заява № 61333/00, пункт 53) Суд вказав, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, зокрема «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинне відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Таким чином, позбавлення права на пенсію або звуження обсягу цього права має здійснюватися на підставі принципу верховенства права (закону, який не повинен суперечити принципам верховенства права має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм).

Враховуючи встановлені судом обставини у даній справі, оскільки позивачу припинено виплату пенсії по інвалідності ІІ групи за відсутності законодавчо встановлених підстав для цього в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не є законним.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 13 березня 2018 року у справі №235/4162/17, від 20 березня 2018 року у справі №234/2389/17, від 12 лютого 2019 року у справі №243/5451/17.

Таким чином, суд вважає наявні законні підстави для визнання протиправним та скасування рішення відповідача-2 ГУ ПФУ в Київській області, оформлене листом від 27.07.2021 № 1000-0307-8/75164 та зобов`язати прийняти рішення про поновлення виплати пенсії по інвалідності ІІ групи позивачу з 01.08.2021.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч.2 ст.77 КАС України).

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За частиною п`ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд зазначає, що відповідачі, в силу абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України, як суб`єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надали.

На думку суду, позивачем доведено належними та допустимими доказами факт його участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, право на отримання посвідчення категорії 2 та відновлення права на отримання пенсії по інвалідності ІІ групи, спірні рішення відповідача-1 та відповдача-2 є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки не відповідають вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України.

Відтак, виходячи з меж заявлених позовних вимог, встановлених обставин у справі, системного аналізу положень законодавства України, а також доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню повному обсязі.

За наслідками вирішення спору, враховуючи що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову до суду за ст. 5 Законом України «Про судовий збір», інших витрат до розподілу сторонами не заявлено, у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо понесених судових витрат по справі її учасниками.

Керуючись статтями 2, 9, 14, 77-80, 243-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення комісії Київської обласної державної адміністрації з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, оформлене протоколом від 19.04.2021 № 29-21.

Зобов`язати комісію Київської обласної державної адміністрації з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян прийняти рішення щодо підтвердження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 та видати ОСОБА_1 посвідчення відповідно до положень Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 № 551.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, оформлене листом від 27.07.2021 № 1000-0307-8/75164.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області прийняти рішення про поновлення виплати пенсії по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01.08.2021.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І.І.