Справа № 206/3406/24
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2024-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 липня 2024 року м. Дніпросправа № 206/3406/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Шальєвої В.А.,

за участю секретаря судового засідання Ретинської В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2024 року

у адміністративній справі № 206/3406/24 за позовом відділу № 4 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області до громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2024 року відмовлено у задоволені позову відділу № 4 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області до громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

Головним управлінням Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку з підстав його необґрунтованості та через неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для даної адміністративної справи, прийнятим на переконання ГУ ДМС України у Дніпропетровській області з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, у звязку з чим просить прийняти нове судове рішення у цій справі, яким позовні вимоги Відділу № 4 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме, положень: п.2 ст.92 Конституції України; ст.1, ст.2, ст.3, ст.4, ч.1 ст.9, ч.1 і ч.2 ст.16, ст.23, ст.26, ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773; пп.2 п.2, п.8, п.11 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України від 15.02.2012 №150; п.30 ч.II Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14.09.2020 «Про стратегію національної безпеки України» №392/220; ст.21 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII та порушенням норм процесуального права, а саме, положень: пунктів 1, 2, 3, 4 ч.3 ст.2, ст.9, ст.77, ст.203, ст.242, ст.289 Кодексу адміністративного судочинства України.

На переконання ГУ ДМС України у Дніпропетровській області суд першої інстанції не врахував обставин, що мають значення для справи, а саме того, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 востаннє здійснив в`їзд в Україну у 2015 році та з того часу з України не виїжджав, що підтверджується відсутністю відомостей у системі «Аркан», яка зберігає інформацію за останні п`ять років, і до органів та підрозділів ДМС для отримання законного документу для тимчасового або постійного проживання на території України не звертався.

Крім того, особою, що подано апеляційну скаргу вказується, що за фактом порушення ОСОБА_1 строку перебування в Україні відносно нього уповноваженою службовою особою Самарського відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН №004604 від 19.01.2023, яким зафіксовано порушення міграційного законодавства, за що передбачена відповідальність згідно ч.1 ст.203 КУпАП, і постановою у справі про адміністративне правопорушення серії ПН МДН №004595 від 19.01.2023 на відповідача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700,00 грн., а відповідно до вимог ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» уповноваженою службовою особою Самарського відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області відносно відповідача 19.01.2023 року було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, яким ОСОБА_1 зобов`язано залишити територію України у термін до 18.02.2023 року.

В апеляційній скарзі також вказується, що виходячи з положень ч.5 ст.26 Закону №3773, за фактом не виконання зобов`язання покинути територію України у термін до 18.02.2023, відносно ОСОБА_1 уповноваженою службовою особою ГУ ДМС України у Дніпропетровській області складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН №005830 від 18.12.2023, яким зафіксовано порушення міграційного законодавства відповідальність за яке передбачена ч.3 ст.203 КУпАП, за результатами розгляду якого було винесено постанову про накладання адміністративного стягнення серії ПН МДН №005821 від 18.12.2023 про накладення на відповідача адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн., а згідно ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» уповноваженою службовою особою ГУ ДМС України у Дніпропетровській області відносно відповідача 18.12.2023 року було прийнято рішення про примусове видворення з України від 18.12.2023, яке того ж дня було йому вручено.

За наведених обставин, ГУ ДМС України у Дніпропетровській області вважає безпідставною відмову рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2024 року у справі № 206/3406/24 у задоволені позовних вимог Відділу № 4 у м.Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області про затримання та поміщення ОСОБА_1 до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в України, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, яке прийнято без врахування положень ч.4 ст. 78 КАС України, тобто, не врахування обставин, встановлених рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, якими підтверджено, що відповідач в порушення п.14 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» тривалий час перебуває на території України, без документів на право проживання в Україні та не вживав заходів для легалізації свого перебування в Україні, а внаслідок ухилення від виїзду з України відповідач після втрати підстав для перебування в Україні передбачених ч.16 ст.4 Закону України «Про

правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не має законних підстав для працевлаштування в Україні, а отже не має законних джерел отримання фінансового доходу, що унеможливлює придбання транспортних квитків чи інших проїзних документів а також забезпечення свого перебування та проживання на території України.

Окремо ГУ ДМС України у Дніпропетровській області звертає увагу апеляційної інстанції на те, що відповідачем не надано доказів неодноразових звернень до міграційної служби у цілях легалізації свого перебування на території України (зареєстрованих звернень, поштових відправлень та ін.), а наявність у відповідача соціальних зв`язків, тобто, зареєстрованого шлюбу, є лише правом особи для звернення до органів міграційної служби з метою отримання посвідки на тимчасове проживання відповідно до п.14 ч.4 і п.14 ч.5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та не надає автоматично-легального права перебування на території України, оскільки виключений перелік підстав для легального перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Стосовно посилання представника відповідача на загрозу мобілізації та можливість застосування репресій та переслідувань у рф, в апеляційній скарзі звертається увага на те, що ст.26 Основного Закону України передбачена можливість надання притулку іноземцям та особам без громадянства у порядку, встановленому законом, і дана норма деталізована у Законі України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Заслухавши пояснення сторін по справі та обговоривши доводи апеляційної скарги і заперечення проти неї, колегія суддів вважає, що ГУ ДМС України у Дніпропетровській області оскаржує у цій справі саме рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2024 року, а тому колегія суддів сприймає зазначені в апеляційній скарзі вимоги про скасування рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 31 травня 2024 року у справі № 932/4758/24 лише проявом формального відношення до обставин, які стосуються саме відповідача у цій справі, а відсутність в прохальній частині апеляційної скарги у цій справі № 206/3406/24 вимоги про скасування рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2024 року, колегія суддів розцінює як навмисне ігнорування ГУ ДМС України у Дніпропетровській області вимог ч.2 ст.296 КАС України або необізнаність з вказаною нормою, що колегія суддів не вважає перешкодою для апеляційного перегляду рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2024 року.

Перевіривши за матеріалами справи повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставини та правильність їх оцінки, і застосування судом до спірних правовідносин норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги ГУ ДМС України у Дніпропетровській області та для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з нижченаведеного.

Судом першої інстанції встановлено та під час апеляційного перегляду даної справи підтверджено, що відповідно до долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про народження за № НОМЕР_1 (а.с.77) ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на території селища Удокан Каларського району Читинської області РСФСР, його батьками записано ОСОБА_2 (мовою оригіналу ОСОБА_3 ) та ОСОБА_4 (мовою оригіналу ОСОБА_5 ), які за національністю є руськими.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері відповідача ОСОБА_4 (а.с.75), відповідач у віці 10 років переїхав з Росії на постійне проживання до України разом зі своїм батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та обидва були зареєстровані проживаючими у м.Дніпропетровську, що підтверджується копіями долучених до матеріалів справи: свідоцтва про народження відповідача (мовою оригіналу ОСОБА_6 ), в якому проставлено штамп Самарського райвідділу Дніпропетровського ГУ УМВС України у Дніпропетровській області про реєстрацію неповнолітнього у м.Дніпропетровську по вул.Листопадна 01.07.1997 року (а.с.77); а також довідки про реєстрацію та проживання з 06.12.1999 року по АДРЕСА_1 відповідача по справі ОСОБА_1 , 1987 року народження (відповідач по справі), та його батька ОСОБА_2 , 1958 року народження (а.с.78).

Маючи реєстрацію та постійне місце проживання у м.Дніпропетровську, відповідач навчався у загальноосвітній школі № 127 м.Дніпропетровська, яку закінчив у 2003 році отримавши базову середню освіту, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями: свідоцтва НОМЕР_2 від 21.06.2003 р. на ім`я ОСОБА_1 (а.с.79); та додатком до свідоцтва бланк НОМЕР_3 серії НОМЕР_2 , виданим 21.06.2003 р. на ім`я ОСОБА_1 з реєстраційним № 33 (а.с.80-81).

Крім того, за матеріалами справи колегією суддів встановлено, що у період проживання відповідача за місцем своєї реєстрації у м.Дніпропетровську як неповнолітньої дитини зі своїм батьком, на ім`я ОСОБА_2 (батько відповідача) оформлювалися посвідки: Тимчасова посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 14.06.20200 р., як зазначено у посвідці виданої згідно Закону «Про імміграцію» на безстроковий термін (а.с.83), та в якій міститься інформація про переїзд в Україну у 1997 році із Росії у АДРЕСА_2 , і про реєстрацію місця проживання 06.12.1999 р за адресою: АДРЕСА_1 ; а також Посвідка на постійне проживання терміном закінчення строку дії 12.10.2031 р. (а.с.82).

Також за матеріалами справи встановлено і позивачем по справі не спростовується, що ОСОБА_1 (мовою оригіналу ОСОБА_6 ) після досягнення свого повноліття з України до Росії задля оформлення громадянства Російської Федерації і отримання паспорту громадянина Російської Федерації не виїжджав, а оформлював документи на підтвердження своєї особи (закордонний паспорт) в Генеральному консульстві Російської Федерації у місті Харькові, яким на ім`я відповідача (мовою оригіналу ОСОБА_6 ) 29.12.2011 року видано закордонний паспорт НОМЕР_5 терміном дії до 29.12.2016 р (а.с.97-98). Вдруге відповідач отримав закордонний паспорт в консульській установі у м. Харкові 15.02.2017, зі строком його дії до 15.02.2022 року, але отримати новий паспорт 03.03.2022 року в консульстві в м. Харкові відповідач отримати вже не зміг у зв`язку з початком 24.02.2022 р. війни та розривом дипломатичних відносин з росією.

Беззаперечно встановленим у цій справі також є той факт, що відповідач 03 листопада 2015 р. одружився з громадянкою України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка після державної реєстрації Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції шлюбу з відповідачем отримала прізвище чоловіка « ОСОБА_8 », що підтверджено долученими до матеріалів справи копіями: свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 (а.с.89), паспортом громадянки України на ім`я ОСОБА_9 серії НОМЕР_7 (а.с.84-87), та карткою платника податків на ім`я ОСОБА_9 № НОМЕР_8 від 16.01.2017 (а.с.88). Відповідач має від шлюбу з ОСОБА_9 неповнолітню дитину та постійно проживає однією сім`єю з дружиною і сином на теперішній час за адресою: АДРЕСА_2 , що не спростовується позивачем по справі та підтверджується окрім вищевказаних документів ще й долученими до матеріалів справи письмовими поясненнями сусідів і знайомих, які не тільки позитивно характеризують відповідача, як роботящу та ввічливу людину, патріота України та доброго батька для сина і чоловіка для дружини, а й підтверджують факт постійного проживання відповідача в Україна з 9 років, його проживання однією сім`єю з дружиною та неповнолітнім сином, надання ним допомоги ЗСУ і т.д. (а.с.90, 91, 92).

Вищезазначені обставини вочевидь свідчать про обґрунтованість висновків суду першої інстанції у цій справі про те, що особа відповідача фактично ідентифікована позивачем, а також підтверджують на переконання апеляційного суду наявність у відповідача міцних соціальних зв`язків в Україні і відсутність будь-якої пов`язаності та стосунків з країною російської федерації, від громадянства якої відповідач не зміг відмовитися по об`єктивним і незалежним від нього причин, а саме внаслідок: неповнолітнього віку на момент переїзду до України для постійного проживання з батьком; юридичної неграмотності його батька, який діючи в інтересах неповнолітньої дитини не повинен був обмежуватися лише влаштуванням його освіти в України, а мав би подбати про оформлення посвідки на постійне проживання в Україні; та юридичної необізнаності самого відповідача, який вже у повнолітньому віці не повинен був обмежуватися лише усними зверненнями до органів ДМС з метою оформлення документів, які б дозволяли йому легально перебувати на території України, а мав би звертатися зі скаргами до відповідних органів контролю у сфері діяльності міграційної служби та з відповідними позовами до суду.

Крім того, початок у 2014 році російської збройної агресії проти України внаслідок чого 27 січня 2015 року Верховна Рада України визнала Російську Федерацію агресором значно ускладнило для відповідача проходження процедури відмови від громадянства Російської Федерації (яке відповідач отримав за правом народження на території рсфср) та для отримання громадянства України отримати хоча б посвідку на проживання в Україні, а також внаслідок широкомасштабного вторгнення Росії війною в Україну з 24 лютого 2022 року, у звязку з чим 22 травня 2022 року Верховна Рада України визнала Російську Федерацію державою-терористом із тоталітарним неонацистським режимом з припиненням взаємовідносин між країнами, що у свою чергу взагалі позбавило відповідача не тільки можливості оформити юридично своє право проживання в України, а й через війну унеможливило продовжити строк дії закордонного іноземного паспорту (отриманого ним в Генеральному консульстві Російської Федерації у місті Харькові, яке припинило свою діяльність 21.02.2022 р).

Обговорюючи доводи апеляційної скарги ГУ ДМС України у Дніпропетровській області про безпідставність висновків суду стосовно юридичної неграмотності відповідача, колегія суддів зауважує перш за все на юридичні помилки самого державного органу міграційної служби при зверненні у цій справі до суду як з позовом, заявами, клопотаннями так і з апеляційною скаргою, що підтверджено: спотворенням прізвища відповідача шляхом зазначення його прізвища як « ОСОБА_8 » замість правильного зазначення у перекладі українською « ОСОБА_8 » (а.с.1-10, 29, 34-34, 126-131, 132); а також тим, що в апеляційній скарзі всупереч вимог КАС України не зазначено навіть вимоги про скасування Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2024 року, натомість в мотивувальній частині скарги детально описано підстави для скасування рішення Бабушкінського районного суду від 31 травня 2024 року у іншій справі № 932/4758/24, що у сукупності із встановленим за матеріалами справи безвідповідальним відношенням органів міграційної служби у випадку з відповідачем протягом майже 26 років (з 1997 року по 2023 року) до покладених державою обов`язків при реалізації міграційної політики України політики як у сфері контролю та обліку міграційних переміщень осіб з метою зміни місця проживання, так і при створенні умов для реалізації особами, що перебувають на території України, свободи обрати своїм постійним місцем проживання Україну, права проживати зі своєю сім`єю в Україні на законних підставах і т.д. Наведене на переконання колегії суддів, є більш значущими проявом правової неграмотності (у порівнянні з неграмотністю відповідача), оскільки виходячи з положень ч.2 ст.19 Конституції України саме органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а допущені помилки свідчать про спрямованість на порушення прав і свобод відповідача по справі.

Описані у попередньому абзаці обставини неналежного виконання обов`язків спеціально уповноваженим органом виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання відповідача, який у період 1997-2000 р.р іменувався як «відділ у ділах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб ДМУ УМВС у Дніпропетровській області», а на даний час має найменування ГУ ДМС України в Дніпропетровській підтверджуються тим, що протягом 26 років цей державний орган не здійснював у передбачений законом спосіб повноваження по контролю та обліку за іммігрантами, яким надано дозвіл на імміграцію і видано посвідку на постійне проживання (ст.ст.6, 9 Закону «Про імміграцію»), з урахуванням неповнолітніх дітей іммігранта (п.2 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 р. № 1983), що в свою чергу унеможливило отримання відповідачем посвідки на постійне проживання в Україні після досягненням ним 16-ти чи 18-ти років (2003 рік та 2005 рік), як особі, що у неповнолітньому віці проживала у м.Дніпропетровську разом з батьком ОСОБА_2 , якому згідно Закону «Про імміграцію» у 2000 році видано Тимчасову посвідку на постійне проживання, а у 2021 році видано Посвідку на постійне проживання, хоча відповідно до п.4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» № 2491-III від 07.06.2021 (з відповідними змінами та доповненнями) відповідач вважається такими, що має дозвіл на імміграцію в Україну, оскільки прибувши в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом разом з батьком, який отримав посвідку на постійне проживання в Україні, ОСОБА_1 був прописаний до досягнення повноліття у м.Дніпропетровську і отримав в Україні базову середню освіту.

Проте, зазначені вище обставини не враховувалися та не перевірялися посадовими особами ДМС (Самарського відділу у місті Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, відділу № 4 у місті Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, Головного Управління ДМС України в Дніпропетровській області та Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ГУ ДМС у Дніпропетровській області) при складанні протоколів про адміністративне правопорушення та при винесенні постанов і рішень, а саме: протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МДН №004604 від 19.01.2023 про вчинення ОСОБА_1 порушення міграційного законодавства відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.203 КУпАП (а.с.15) та постанови серії ПН МДН №004595 від 19.01.2023 про накладання адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн. (а.с.16); рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни № 1 від 19.01.2023 року, яким ОСОБА_1 зобов`язано залишити територію України у термін до 18.02.2023 року (а.с.17-18); протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МДН №005830 від 18.12.2023 про вчинення ОСОБА_1 порушення міграційного законодавства відповідальність за яке передбачена ч.3 ст.203 КУпАП (а.с.19) та постанови про накладання адміністративного стягнення серії ПН МДН №005821 від 18.12.2023, відповідно до якої на вищезазначеного громадянина накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн. (а.с.20); та рішення № 19 про примусове видворення з України громадянина російської федерації ОСОБА_1 (а.с.21-22); протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 006361 від 27.07.2024, яким зафіксовано порушення міграційного законодавства відповідальність за яке передбачена ч.3 ст.203 КУпАП (а.с.23) та постанови про накладання адміністративного стягнення серії ПН МДН № 006351 від 27.07.2024, відповідно до якої на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн. (а.с.24); та рішення про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні від 27.06.2024 року (а.с.26) і протоколу серії МДН № 000165 від 27.06.2024 року про адміністративне затримання ОСОБА_1 (а.с.13).

Зокрема, не врахування переліченими вище посадовими особами органів Державної міграційної служби обставин імміграції відповідача у неповнолітньому віці разом з батьком в Україну на постійне проживання, проживання відповідача з 1999 року та його реєстрація у м.Дніпрі, його одруження та проживання сім`єю з дружиною і сином підтверджується змістом усіх зазначених у попередньому абзаці протоколів, постанов та рішень, в яких на обґрунтування порушення ОСОБА_1 правил перебування іноземців в Україні зазначено тільки про те, що: відповідач прибув на територію України у 2015 році через КПП «Гоптівка» по паспорту громадянина РФ 51№ НОМЕР_9 та більше за межі України не виїжджав після закінчення відповідного терміну перебування, а з питань продовження строку перебування та отримання посвідки на проживання не з`являвся (а.с.16,17); а також ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного перебування та від виконання рішення Самарського відділу у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області № 1 від 19.01.2023 про примусове повернення до країни походження або третьої країни (а.с.20-22).

З урахуванням змісту вказаних вище протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МДН №004604 від 19.01.2023, постанови серії ПН МДН №004595 від 19.01.2023 та рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни № 1 від 19.01.2023 року, колегія суддів звертає увагу на проставлені у паспорті відповідача штампи перетину кордону (а.с.98-99) згідно яких відповідач виїжджав 08.08.2015 року через пропускний пункт «Гомптівка», що розташований у Харківській області на кордоні з Росією та через розташований у Бєлгородському районі Бєлгородської області пункт пропуску «Нехотєєвка», але вже 09.08.2015 р. через вказані пункти пропуску відповідач повернувся в України. Факт разового короткострокового одноденного виїзду відповідача на територію російської федерації, на переконання колегії суддів свідчить лише про його намагання легалізувати своє проживання в Україні у спосіб, який за порадою працівників органів ДМС є дієвим.

Оскільки спірним у цій справі та під час апеляційного перегляду справи є наявність/відсутність підстав для затримання іноземця із поміщенням в ПТПІ задля забезпечення виконання рішення про примусове видворення, а також власне для видворення за межі території України, колегія суддів визнає правильними висновки суду першої інстанції про те, що позивачем фактично ідентифікована особа відповідача, який проживаючи на території України з 1999 року має міцні соціальні зв`язки, тобто, проживаючого на території України батька та дружину громадянку України і неповнолітнього сина, з якими проживає однією сім`єю, що у сукупності з неодноразовими зверненнями відповідача до міграційної служби для вирішення питання щодо своєї легалізації в Україні, свідчить про відсутність необхідних, встановлених чиним законодавством умов для застосування до відповідача такого заходу як затримання із поміщенням в ПТПІ задля забезпечення виконання рішення про примусове видворення. Тим більш, що від виконання вказаного рішення про примусове видворення відповідач не ухилявся, оскільки, як стверджує сам відповідач та зазначає суд першої інстанції, намагався виконати припис позивача про виїзд з території України через Молдову, проте був повернутий до України, і від міграційного органу не переховувався, а усі призначені йому штрафи за порушення міграційного законодавства України відповідачем сплачені.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у цій справі виходячи із встановлених у цій справі обставин, які свідчать про те, що відповідач проживаючи з 1999 року в Україні, отримуючи освіту та одружившись з громадянкою України, з якою має спільного неповнолітнього сина, діяв відкрито протягом 26 років та не переховувався від органів виконавчої влади, що забезпечують реалізацію державної політики у сфері міграції, а органи ДМС в свою чергу не вживали з 1999 р. до 2023 р. жодних заходів щодо легалізації проживання відповідача в Україні, або ж примусового його видворення за межі території України. За вказаних обставин щодо беззаперечно встановлених соціальних зав`язків відповідача в Україні і наявності реєстрації за постійним місцем проживання його з сім`єю у м.Дніпрі, у відділу № 4 у м. Дніпрі, та при відсутності доказів на підтвердження будь-якої протиправної чи аморальної поведінки відповідача протягом його перебування на території України, колегія суддів вважає, що у Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області були відсутні правові підстави для прийняття 27.06.2024 року рішення про поміщення відповідача до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні від 27.06.2024 року (а.с.26) та для затримання ОСОБА_1 згідно протоколу серії МДН № 000165 від 27.06.2024 року (а.с.13).

При цьому, колегія суддів наголошує, що у відповідача по справі є усі правові підстави ставити питання про подальше його проживання на території України разом зі своєю сім`єю, а його повернення до країни походження становить для нього небезпеку, що відповідно до вимог ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI) унеможливлює примусове повернення чи примусове видворення відповідача до країни російської федерації.

Підтвердженням реальності життю, здоров`ю, безпеці та свободі відповідача внаслідок примусового його повернення чи примусового видворення до російської федерації є не лише факт його імміграції разом з батьком у 1999 році до України і постійне проживання його та батька в Україні, одруження з громадянкою України і наявність спільного сина, а й політичні переконання відповідача і його проукраїнська позиція, та волонтерська діяльність відповідача, що підтверджено письмовим зверненням до суду молодшого сержанта 128 бригади Дніпровської ТРО ОСОБА_10 (а.с.162 звор.) яким підтверджено не тільки активна проукраїнська позиція відповідача, а й постійне надання відповідачем протягом 2023-2024 р.р. допомоги ЗСУ і НОМЕР_10 бригаді Дніпровської ТРО, а також намагання відповідача у січні 2023 року укласти контракт на військову службу в ЗСУ для захисту України і проходження з вказаною метою ВЛК за направленням ТЦК, що стало неможливим внаслідок прийнятого 19.01.2023 р. начальником Самарського відділу у місті Дніпро рішення № 1 про примусове повернення до країни походження або третьої країни.

Підсумовуючи вищевикладене у сукупності колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у позивача не було жодних із визначених ст.289 КАС України підстав для застосування до ОСОБА_1 заходів затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України, та поміщення його і утримання у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, оскільки такі заходи призводять до втручання у право відповідача на його сімейне життя та негативно впливає на права його дитини і дружини, які є громадянами України, а також позбавляє відповідача можливості оскаржити прийняті відносно нього рішення про примусове поверненні і примусове видворення за допомогою адвоката, та підготовити документи для отримання права продовжити своє проживання в Україні разом зі своєю сім`єю.

Згідно з статтею 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів дійшла висновку, що відносини відповідача з членами його сім`ї, складають «сімейне життя» для цілей застосування статті 8 Конвенції (п. 65 постанови у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09).

Втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене ст. 8 Конвенції в контексті ухвалення рішення про примусове повернення не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Досліджуючи питання наявності обґрунтованих підстав вважати, що відповідач, стосовно якого прийнято рішення про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення та/або перешкоджатиме проведенню процедури видворення, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що: протокол про адміністративне правопорушення ПР МДН № 004604 та постанова про адміністративне стягнення ПН МДН № 004595 і рішення про примусове повернення до країни походження № 1 були складені 19.01.2023 року внаслідок явки відповідача до ТЦК для укладення контракту на військову службу в ЗСУ; протокол про адміністративне правопорушення ПР МДН № 005830 від 18.02.2023 р. та постанова про адміністративне стягнення ПН МДН № 005821 від 18.02.2023 р. і рішення про примусове повернення до країни походження № 19 від 18.02.2023 р., також як і протокол про адміністративне правопорушення ПР МДН № 006361 від 27.06.2024 р. та постанова про адміністративне стягнення ПН МДН № 006351 від 27.06.2024 р. і рішення про поміщення до пункту тимчасового перебування від 27.06.2024 р. були складені після явки відповідача до відділу ДМС для легалізації проживання в Україні і повідомлення про неможливість виконання ним рішення № 1 про примусове повернення до країни походження.

При цьому, позивачем не надано до суду жодного належногох доказу асоціальної поведінки відповідача, переховування від міграційного органу або вчинення будь-яких інших протиправних дій, спрямованих на ухилення від відповідальності за порушення міграційного законодавства України.

Також позивачем не доведено, що застосування до відповідача такого заходу як затримання є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з положень ч.2 і ч.3 ст.3, ст.4, ч.1 і ч.3 ст.9, ч.1 ст.15, ч.1 і ч.8 ст.26, ч.4 і ч.8 ст.30, ст.31 Закону №3773-VI та ст.289 КАС України, на які посилається суд першої інстанції в своєму рішенні, а також проаналізувавши фактичні обставини справи та норми матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку, що у цій справі позивачем не доведена належними та допустимими доказами наявність обґрунтованих підстави вважати, що відповідач, стосовно якого прийнято рішення про примусове видворення, потребує ідентифікації, або він буде ухилятися від виконання рішення про його примусове видворення та/або перешкоджатиме проведенню процедури видворення, що в свою чергу є свідченням законності рішення суду першої інстанції та безпідставності заявлених у цій справі вимог апеляційної скарги.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та відповідно, не можуть слугувати підставою для ухвалення у цій справі іншого рішення про задоволення вимог позивача, оскільки рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2024 року прийнято на підставі об`єктивно, повно та всебічно досліджених обставин, які мають суттєве значення для вирішення справи, з наданням їм правильної юридичної оцінки та без порушень норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення вказаного рішення суду без змін. Допущена судом першої інстанції помилка у написанні прізвища відповідача по справі як « ОСОБА_11 » замість правильного написання « ОСОБА_8 » не є підставою для зміни судового рішення, оскільки може бути виправлено самим судом першої інстанції у встановленому КАС України порядку.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 316, 319, 321, 322, 325 КАС України, суд

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2024 в адміністративній справі №206/3406/24 залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов

суддя В.А. Шальєва