Справа № 520/2832/24
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2024-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 р. Справа № 520/2832/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2024, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., м. Харків, повний текст складено 11.04.24 по справі № 520/2832/24

за позовом ОСОБА_1

до Господарського суду Луганської області , Державної судової адміністрації України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 позивач) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Господарського суду Луганської області (далі по тексту перший відповідач), Державної судової адміністрації України (далі по тексту ДСА України, другий відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправними дії Господарського суду Луганської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.07.2023 по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно) та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102,00 грн.

- зобов`язати Господарський суд Луганської області здійснити перерахунок та виплату, в тому числі за рахунок бюджетних призначень на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя (Код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0501020), належних ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.07.2023 по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно) та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2023 році 2684,00 грн, у 2024 році 3028,00 грн.

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення фінансування виплати належної ОСОБА_1 суддівської винагороди за 01.07.2023 по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно) та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2023 році 2684,00 грн, у 2024 році 3028,00 грн.

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування, в тому числі, за рахунок бюджетних призначень на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя (Код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0501020), виплати належної ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.07.2023 по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно) та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2023 році 2684,00 грн, у 2024 році 3028,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила про протиправність дій відповідачів щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 у період з 01.07.2023 до моменту звернення позивача до суду із цим позовом суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення у меншому розмірі, аніж встановлено Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (далі по тексту Закон № 1402-VIII), що є порушенням прав позивача.

Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10.11.2021 у справі № 400/2031/21, від 30.11.2021 у справі № 360/503/21, від 02.06.2023 у справі № 400/4904/21, від 25.07.2023 у справі № 120/2006/22-а, стверджувала, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватись і змінюватись без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, суддівська винагорода не може обчислюватись із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом № 1402-VIII.

Наголосила, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2023 (2684,00 грн) на 01.01.2024 (3028,00 грн) на іншу розрахункову величину, яка Законом № 1402-VIII не передбачена, а саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2102,00 грн) на підставі положень статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» від 3 листопада 2022 року № 2710-IX (далі по тексту Закон № 2710-IX) та статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» від 9 листопада 2023 року № 3460-IX (далі по тексту Закон № 3460-IX) є неправомірним.

Обираючи належний спосіб порушеного права позивача, стверджувала, що триваючі на момент звернення із цим позовом протиправні дії першого відповідача та протиправна бездіяльність другого відповідача є вагомою підставою для зобов`язання першого відповідача здійснити перерахунок та виплату належної позивачу суддівської винагороди по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно), а також здійснити фінансування виплати належної ОСОБА_1 суддівської винагороди по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно) із зазначенням цього дня (дати) в резолютивній частині рішення.

Крім того, визначаючи ефективність способу захисту вказала, що необхідним є зобов`язання другого відповідача здійснити відповідне фінансування не обмежуючись призначеннями бюджетної програми 0501150 (виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів), у тому числі і за рахунок призначень бюджетної програми 0501020 (забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя).

Посилаючись на пункт 2 частини 1 статті 371 КАС України, просила у випадку задоволення позову, звернути його до негайного виконання рішення суду в частині суми стягнення суддівської винагороди за один місяць.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2024 у справі № 520/2832/24 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Господарського суду Луганської області (просп. Науки, буд. 5,м. Харків,61022), Державної судової адміністрації України (вул. Липська, буд. 18/5,м. Київ,01601) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправними дії Господарського суду Луганської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, починаючи з 01.07.2023 по січень 2024 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102,00 грн.

Зобов`язано Господарський суд Луганської області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату, в тому числі за рахунок бюджетних призначень на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя, належної ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, починаючи з 01.07.2023 по січень 2024 року зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2023 році в розмірі 2684,00 грн. та у 2024 році в розмірі 3028,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2024 у справі № 520/2832/24 в цій частині та прийняте нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення фінансування виплати належної ОСОБА_1 суддівської винагороди за 01.07.2023 по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно) та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2023 році 2684,00 грн, у 2024 році 3028,00 грн.; зобов`язання Державної судової адміністрації України здійснити фінансування, в тому числі, за рахунок бюджетних призначень на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя (Код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0501020), виплати належної ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.07.2023 по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно) та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2023 році 2684,00 грн, у 2024 році 3028,00 грн., а також - в частині заявленого спірного періоду, зокрема, визнати протиправними дії Господарського суду Луганської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.07.2023 по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно) та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадовог

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про залишення судом першої інстанції поза увагою висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17.10.2023 у справі № 280/177/22, в якій останній висновувався на необхідності з`ясування участі ДСА України у виплаті суддівської винагороди, оскільки однією із причин невиплати позивачу суддівської винагороди у повному обсязі протягом спірного періоду може бути недостатність виділених відповідачу коштів (бюджетних асигнувань) на ці потреби. У такому випадку невиплату суддівської винагороди у повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України, як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності всіх судів. У випадку ж, якщо б ДСА виділило Господарському суду Луганської області достатньо коштів для виплати суддівської винагороди, з урахуванням вимог ст. 135 Закону № 1402-VIII (затвердивши відповідний кошторис), а Господарський суд Луганської області розпорядився цими коштами з урахуванням зменшеного розміру прожиткового мінімуму, були б наявні підстави стверджувати, що невиплата позивачу суддівської винагороди у повному обсязі, як наслідок виникнення заборгованості з її виплати, є результатом дій/рішень Господарського суду Луганської області, оскільки спосіб захисту повинен співвідноситись/пов`язуватись з цими діями та їх наслідками.

Щодо спірного періоду із нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, починаючи із 01.07.2023 по день ухвалення рішення у справі переконувала, що оскаржуване рішення не містить обґрунтувань (мотивів) та відповідної мотивованої оцінки аргументам позивача щодо заявленого спірного періоду, наведеного у позовній заяві, з яких адміністративний суд виходив відмовляючи у задоволенні позовної заяви в цій частині. До того ж, позивачем надавались до матеріалів справи довідки про нарахування заробітної плати у лютому та березні 2024 року, проте, у мотивувальній частині рішення не зазначено мотивів відхилення таких доказів.

Заперечувала проти розгляду судом першої інстанції вказаної справи за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки позивач є суддею, тобто службовою особою, на яку розповсюджуються вимоги Закону України «Про запобігання корупції» і тому ця справа не відноситься до справ незначної складності.

Відповідачі правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційних скарг рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що указом Президента України від 10.02.2012 № 83/2012 призначено ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду Луганської області строком на п`ять років.

Наказом Господарського суду Луганської області від 29.02.2012 № 31-к позивача було зараховано до штату Господарського суду Луганської області.

Наказом Господарського суду Луганської області від 04.03.2019 № 29-к позивачу було встановлено доплату за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу судді.

Після проходження процедури кваліфікаційного оцінювання президент України указом від 07.09.2020 № 377/2020 призначив ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду Луганської області безстроково.

Наказом від 07.09.2020 № 177-к позивача призначено на посаду судді Господарського суду Луганської області.

В позовній заяві ОСОБА_1 вказано, що з 01.07.2023 і до цього моменту Господарський суд Луганської області, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня протиправно здійснює нарахування і виплату належної позивачу суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення, виходячи не із розміру встановленого законом про Державний бюджет України на відповідний рік прожиткового мінімуму для працездатних осіб у відповідному році (2684,00 грн. у 2023 році, 3028,00 грн. у 2024 році), а із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, встановленого законом про Державний бюджет у 2021-2024 роках у розмірі 2102,00 грн., що підтверджується довідками Господарського суду Луганської області про заробітну плату у 2023 році та у 2024 році.

Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернулася за їх захистом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги в частині нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за спірний період виходячи із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового окладу судді в розмірі 2102 гривні, суд першої інстанції, врахувавши правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 10.11.2021 у справі № 400/2031/21, від 30.11.2021 у справі № 360/503/21, від 12.07.2023 по справі № 140/5481/22, виходив з того, що оскільки змін до Закону № 1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період, а також до Закон № 996-ХІV щодо визначення прожиткового мінімуму внесено не було, відсутні законні підстави для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди.

Судом враховано, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402-VIII, які у часі прийняті раніше, мають пріоритет стосовно положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» та положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ДСА України забезпечити фінансування відповідних виплат, суд першої інстанції виснувався, що не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції вважав за необхідне зобов`язати Господарський суд Луганської області здійснити перерахунок та виплату, у тому числі за рахунок бюджетних призначень на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя, належної позивачу суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, починаючи з 01.07.2023 по січень 2024 року зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2023 році в розмірі 2684,00 грн. та у 2024 році в розмірі 3028,00 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (рішення суду першої інстанції переглядається в частині відмови в задоволенні позову) колегія суддів зазначає наступне.

Щодо правомірності позовних вимог про визнання протиправними дій Господарського суду Луганської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.07.2023 по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно) та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102,00 грн, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За змістом частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в своєму рішенні №19-рп/2011 від 14.12.2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги положення статей 2, 5, 9 КАС України, колегія суддів зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Оскільки станом на день звернення позивача до суду з цим позовом 31.01.2024, право останнього на отримання суддівської винагороди у встановленому Законом № 1402-VIII розмірі за лютий 2024 року по квітень 2024 року порушено відповідачами не було, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача в цій частині, адже судовий захист порушеного права позивача, враховуючи дату його звернення до суду, об`єктивно обмежується 31.01.2024.

Щодо позовних вимог, скерованих до ДСА України, слід зазначити наступне.

Колегія суддів під час апеляційного перегляду даної справи враховує, що відповідно до висновків Верховного суду, викладених у постанові від 18.10.2023 у справі № 400/12428/21, для правильного вирішення справи та обрання ефективного способу захисту порушених прав судам потрібно з`ясувати також участь ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні прожиткового мінімуму «для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді» при виплаті суддівської винагороди, і, як наслідок, визначити правовий статус цього державного органу в адміністративному спорі - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, чи відповідач (другий відповідач).

Водночас, суд касаційної інстанції зауважив, що відповідно до правил частин третьої, четвертої статті 148 Закону № 1402-VIII, Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.

Відповідно до статті 149 Закону № 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону № 1402-VIII у зіставленні з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України. Перший відповідач, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює свої повноваження у межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі (на 2023, 2024 рік).

Необхідність з`ясування участі ДСА України у виплаті суддівської винагороди позивача пов`язана з тим, що однією з причин невиплати позивачу суддівської винагороди у повному обсязі протягом спірного періоду може бути недостатність виділених відповідачу коштів (бюджетних асигнувань) на ці потреби.

У такому випадку невиплату суддівської винагороди у повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України, як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду; стаття 148 Закону № 1402-VIII), відповідно як суб`єкта владних повноважень, рішеннями/діями якого порушено право особи (судді).

У випадку ж, коли ДСА України виділила відповідачу достатньо коштів для виплати суддівської винагороди (зокрема й позивачу), з урахуванням вимог статті 135 Закону № 1402-VIII (затвердивши відповідний кошторис), але перший відповідач розпорядився цими коштами з урахуванням зменшеного розміру прожиткового мінімуму, то є підстави стверджувати, що невиплата позивачу суддівської винагороди у повному обсязі, як наслідок виникнення заборгованості з її виплати, є результатом дій/рішень першого відповідача, а тому спосіб захисту повинен співвідноситися/пов`язуватися з цими діями та їх наслідками.

Отже, без з`ясування того, хто з розпорядників бюджетних коштів прийняв рішення про виплату суддівської винагороди із застосуванням непередбаченої Законом величини (ДСА України шляхом виділення територіальним органам ДСА відповідних бюджетних коштів у меншому розмірі, чи перший відповідач, нарахувавши позивачу суддівську винагороду в меншому обсязі попри виділення йому ДСА України відповідних бюджетних коштів), застосування ефективного способу захисту порушеного права є неможливим.

Колегія суддів враховує, що ДСА України, будучи ознайомленим із позовною заявою та відповідно, вимогами, викладеними в ній, ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надає доказів (відзиву) на спростування обставин своєї бездіяльності із невиділення коштів. Так, в матеріалах справи відсутні будь-які кошториси та щомісячні розписи видатків.

Тобто фактично, другий відповідач жодним чином не спростовує, що ним не здійснювалось фінансування Господарського суду Луганської області для виплати суддівської винагороди із розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2023 року в розмірі 2684,00 грн та на 01 січня 2024 року в розмірі 3028 грн.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Таким чином, доводи позивача щодо нездійснення другим відповідачем фінансування виплати належної позивачу суддівської винагороди із розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2023 року в розмірі 2684,00 грн та на 01 січня 2024 року в розмірі 3028 грн є такими, що жодним чином не спростовані ДСА України.

Отже, наявні підстави стверджувати, що невиплата ОСОБА_1 суддівської винагороди у належному розмірі пов`язана з бездіяльністю ДСА України, як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів, крім Верховного Суду (стаття 148 Закону №1402-VIII).

А відтак, під час апеляційного перегляду справи підтверджено порушення протиправною бездіяльністю ДСА України права позивача на належне матеріальне забезпечення щодо отримання належного розміру суддівської винагороди, що є підставою для його поновлення.

Разом з цим, суд першої інстанції, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, дійшов хибного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання протиправною бездіяльності ДСА України у вищевказаній частині, що, в свою чергу, зумовлює задоволення вимог апеляційної скарги щодо скасування рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення фінансування виплати належної ОСОБА_1 суддівської винагороди з 01.07.2023 по 31.01.2024 та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2023 році 2684,00 грн, у 2024 році 3028,00 грн, з прийняттям в цій частині постанови про задоволення позову.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон № 1402-VIII встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі "East/West Alliance Limited" проти України" (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги" та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

З огляду на те, що другим відповідачем під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанці не спростовано бездіяльність із нездійснення фінансування Господарського суду Луганської області для забезпечення виплати суддівської винагороди в належному розмірі, беручи до уваги, що виконання судового рішення є частиною процедури відновлення порушеного права особи в судовому порядку, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Державної судової адміністрації України здійснити фінансування виплати належної ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.07.2023 по 31.01.2024 та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2023 році 2684,00 грн, у 2024 році 3028,00 грн.

Наведені вище висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена у постановах від 10.11.2021 у справі № 400/2031/21 та від 30.11.2021 у справі № 360/503/21.

Щодо позовних вимог позивача в частині зазначення конкретного рахунку, за рахунок коштів на якому має виконуватися судове рішення (код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0501020), колегія суддів вважає, що визначення конкретного рахунку, за рахунок коштів на якому може бути виконано судове рішення, є виключно питанням порядку виконання такого рішення. Обрання подібного способу захисту порушеного права, на переконання колегії суддів, жодним чином не призведе до його ефективного захисту чи відновлення, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення порушеного права позивача у спірних правовідносинах, натомість може ускладнити його відновлення внаслідок відсутності коштів на відповідному рахунку.

Стосовно доводів ОСОБА_1 про необхідність розгляду цієї справи за правилами загального позовного провадження колегія суддів зазначає наступне.

Ця справа у розумінні частини шостої статті 12 КАС не належить до справ незначної складності. Водночас така її характеристика автоматично не відносить її до тієї категорії справ, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до частини першої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За частиною другою статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з частиною третьою статті 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Отже, за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження (їх визначено частиною четвертою статті 12, частиною четвертою статті 257 КАС України).

Ця справа не належить до категорії справ, які не можуть розглядатися за правилами спрощеного провадження у значенні згаданих статей, водночас суд першої інстанції, беручи до уваги передбачені частиною третьою статті 257 КАС України умови, може розглянути її за правилами загального позовного провадження, якщо дійде такого висновку.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що розгляд цієї справи за правилами спрощеного провадження не вплинув на остаточний результат у суді першої інстанції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.03.2021 по справі № 340/1916/20.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи встановлені у справі обставини та вищенаведені норми права, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2024 по справі № 520/2832/24 в частині відмови в задоволенні позову про визнання протиправною бездіяльності Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення фінансування виплати належної ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.07.2023 по 31.01.2024 та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2023 році 2684,00 грн, у 2024 році 3028,00 грн та зобов`язання Державної судової адміністрації України здійснити фінансування виплати належної ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.07.2023 по 31.01.2024 та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2023 році 2684,00 грн, у 2024 році 3028,00 грн, підлягає скасуванню, з прийняттям в цій частині нової постанови про задоволення позовних вимог.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат у цій частині відсутні.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321,322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2024 по справі № 520/2832/24 - скасувати в частині відмови в задоволенні позову про визнання протиправною бездіяльності Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення фінансування виплати належної ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.07.2023 по 31.01.2024 та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2023 році 2684,00 грн, у 2024 році 3028,00 грн та зобов`язання Державної судової адміністрації України здійснити фінансування виплати належної ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.07.2023 по 31.01.2024 та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2023 році 2684,00 грн, у 2024 році 3028,00 грн.

Прийняти в цій частині постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення фінансування виплати належної ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суддівської винагороди за період з 01.07.2023 по 31.01.2024 та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2023 році 2684,00 грн, у 2024 році 3028,00 грн.

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України (вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01021 ) здійснити фінансування виплати належної ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суддівської винагороди за період з 01.07.2023 по 31.01.2024 та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2023 році 2684,00 грн, у 2024 році 3028,00 грн.

В іншій частині відмови в задоволенні позову рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2024 по справі № 520/2832/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова О.А. Спаскін