Справа № 140/4101/24
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2024-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2024 року ЛуцькСправа № 140/4101/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі ГУ ПФУ в м. Києві, третя особа) про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області №39 від 07.03.2024 про відмову в призначенні пенсії; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати період роботи з 14.01.1192 по 01.07.1992 згідно трудової книжки від 11.04.1972 та прийняти рішення про призначення та виплату пенсії за віком з дня звернення 28.02.2024.

В обґрунтування позову позивач вказує, що на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 19.06.2023 у справі №320/5763/23 Головне управління Пенсійного фонду в м. Києві повторно розглянуло заяву позивача від 06.06.2022 та відмовило у призначенні пенсії. Зокрема Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зазначило, що 06.06.2022 року позивач звернувся із заявою про переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (заява про виплату пенсії - додаток 2 до Порядку) та про запит пенсійної справи з російської федерації. Із заявою про призначення пенсії встановленого зразка гр. ОСОБА_1 не звертався.

Даним рішенням ГУ ПФУ в м. Києві позивачеві рекомендовано звернутися до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії (додаток 1 до Порядку) та надати необхідні документи. На виконання вказаних позивач звернувся до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії та надав необхідні документи.

Листом від 11.03.2024 за № 2600-0211-8/52612 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві знову повідомило позивача про рішення щодо відмови у призначенні пенсії. До листа додано копію оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 39 від 07.03.2024 встановлено, що позивач досяг необхідного віку та має необхідний трудовий стаж (а саме 38 років 2 місяці 20 днів) для призначення пенсії за віком. У той же час, Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області в оскаржуваному рішенні зазначає, що до страхового стажу не зараховано: згідно з трудовою книжкою б/н від 11.04.1972 період роботи на території російської федерації з 14.01.1992 по 01.07.1992, згідно Закону України від 23.12.2022 "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993". Прийняте рішення: відмовити гр. ОСОБА_2 в призначенні пенсії за віком у зв`язку з тим, що пенсія призначалась в російській федерації, а також із-за відсутності інформації про припинення виплати пенсії на попередньому місці.

Позивач заперечує проти такої відмови у призначенні пенсії за віком, тому звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 03.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) (а.с.80).

ГУ ПФУ в м. Києві, як третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача подало до суду заперечення на адміністративний позов №2600-0903-8/94013 від 08.05.2024 (а.с.85-91). У поданому запереченні третя особа вказала, що до ГУ ПФУ в м. Києві звернувся ОСОБА_1 із заявою від 28.02.2024 щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За принципом екстериторіальності вказану заяву разом із поданими до неї документами було розглянуто ГУ ПФУ у Волинській області. Рішенням відповідача ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Згідно наданих до заяви документів про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, трудова книжка, диплом, військовий квиток) страховий стаж позивача складає 38 років 2 місяці 20 днів.

До страхового стажу не зараховано: згідно з трудовою книжкою б/н від 11.04.1972 період роботи на території російської федерації з 14.01.1992 по 01.07.1992, згідно Закону України від 23.12.2022 «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993».

ГУ ПФУ в м. Києві зазначає, що пенсійне забезпечення громадян України, що працювали на території російської федерації, здійснювалося відповідно до Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі Угода). 3 01.01.2023 року російська федерація припинила участь у зазначеній Угоді.

У зв`язку з чим, при обчисленні страхового стажу, що враховується при призначенні пенсії, періоди роботи (служби) на території РСФСР зараховуються по 31.12.1991.

Пенсії громадянам, які проживали працювали на території російської федерації, призначаються на умовах, визначених Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Згідно пункту 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що громадяни України, які проживають на території і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, для поновлення виплати пенсії до наявних документів додається заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта. Орган, що призначає пенсію, здійснює поновлення виплати пенсії цим особам після надходження на запит пенсійної, справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з тим, що пенсія призначалась в російській федерації, а також із-за відсутності інформації про припинення виплати пенсії на попередньому місці.

Також, третя особа повідомила, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 19.06.2023 у справі №320/5763/23, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві винести рішення, яким призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, з дня звернення, а саме з 06.06.2022.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві направлено лист №2600-0211-9/59639 від 20.03.2024 щодо перегляду рішення про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_2 Електронну пенсійну справу ОСОБА_1 опрацьовано засобами підсистеми «Призначення та виплата пенсії» призначено пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 28.02.2024. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 05.04.2024 №39 здійснено перерахунок пенсії за віком ОСОБА_2 Виплата пенсії за період з 28.02.2024 року буде проведено у найближчий виплатний період.

З урахування наведеного ГУ ПФУ в м. Києві просить відмовити у задоволенні даного адміністративного позову.

У поданому до суду відзиві на позовну заяву №0300-0902-9/28827 від 14.05.2024 (а.с.92-100) ГУ ПФУ у Волинській області заперечує проти позову. В обґрунтування своєї позиції вказує, що до страхового стажу не зараховано період роботи згідно з трудовою книжкою б/н від 11.04.1972, період роботи на території російської федерації з 14.01.1992 по 01.07.1992, згідно Закону України від 23.12.2022 «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993».

Відповідно до статті 13 Угоди від 13.03.1992 російська федерація з 01.01.2023 не є державою-учасницею Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежності держав у галузі пенсійного забезпечення, відтак дія вказаної угоди між Україною та російською федерацією припинилась внаслідок виходу з Угоди одного з підписантів, а саме російської федерації, з 01.01.2023. Внаслідок виходу з вказаної угоди України, Угода від 13.03.1992 припинила дію з 19.06.2023 щодо взаємовідносин України з іншими державами-учасницями вказаної угоди.

З врахуванням наведеного у відповідача не було законних підстав для зарахування спірного періоду з 14.01.1992 по 01.07.1992 до страхового стажу.

Крім того, згідно пункту 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1 передбачено, що громадяни України, які проживають на території і не отримують пенсію від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, для поновлення виплати пенсії до наявних документів додають заяву в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта. Орган, що призначає пенсію, здійснює поновлення виплати пенсії цим особам після надходження на запит пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення Російської Федерації.

За результатами розгляду заяви Головним управлінням ПФУ у Волинській області прийнято рішення від 07.03.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком згідно Закону №1058-IV.

В порядку контролю, спеціалістами Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, було переглянуто заяву Позивача від 28.04.2024 року та прийнято рішення 05.04.2024 року про призначення пенсії за віком з 28.04.2024 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Стосовно перерахунку пенсії позивача згідно рішення Київського окружного адміністративного суду від 19.06.2023 № 320/5763/23 починаючи з 06.06.2022, відповідач зазначає, що заяви про перерахунок пенсії опрацьовуються за принципом екстериторіальності в порядку черговості надходження таких заяв. При цьому, рішення суду опрацьовуються тим територіальним органом Пенсійного фонду України, щодо якого судом винесено рішення про зобов`язання вчинити дії. Опрацювати рішення суду за принципом єдиної черги можливості немає. Рішення суду буде опрацьовано територіальним органом Пенсійного фонду України, щодо якого судом винесено рішення про зобов`язання вчинити дії.

Відтак, вважає, що дії Головного управління Пенсійного фонду України є правомірними, у спірних правовідносинах Головне управління діяло у відповідності до чинного законодавства та в межах та у спосіб своєї компетенції, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи наведене представник відповідача просить відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Позивач, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.16-17).

Відповідно до записів трудової книжки позивача та довідки ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Одеській області №9/К-1682 від 23.11.2022 (а.с.25) ОСОБА_1 дійсно проходив службу в органах внутрішніх справ з 12.08.1974 (наказ УВС Одеського міськвиконкому від 10.08.1974 №95) до 15.03.1986. Наказом УВС в Одеській області від 16.03.1986 №151 о/с відряджений до УВС Тюменського облвиконкому.

Згідно із записом №7 трудової книжки ОСОБА_1 від 11.04.1972 (а.с.19-24) позивача 14.01.1992 було прийнято на посаду заступника начальника Управління матеріальних та природних ресурсів Ханти-Мансійського автономного округу відповідно до наказу №2-к від 17.01.1992.

01.07.1992 позивача було звільнено із займаної посади за власним бажанням відповідно до наказу №7-к від 25.06.1992.

06.06.2022 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про взяття на облік та про запит пенсійної справи з російської федерації. ГУ ПФУ в м. Києві листом №2600-0308-8/62424 від 07.06.2024 повідомило позивача, що у зв`язку з воєнним станом немає можливості направити запити про витребування пенсійних справ до органів пенсійного фонду російської федерації, а тому відсутня можливість взяти позивача на облік до ГУ ПФУ в м. Києві (а.с.27-28).

У подальшому позивач неодноразово звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з проханням здійснити призначення йому пенсії, у чому йому було відмовлено листами № 21419-2108/K-02/8-2600/22 від 30.09.2022 та № 2600-0202-8/139295 від 27.10.2022 з підстав аналогічних зазначеним (а.с.29-32).

Відповідно до довідки №2600-0213-8/160417 від 06.12.2022 що видана ГУ ПФУ в м. Києві позивач на обліку як отримувач пенсії не перебуває та жодних виплат не отримує (а.с.26).

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 19.06.2023 у справі №320/5763/23, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, оформлених листами №2600-0308-8/62424 від 07.06.2022, №21419-2108/К-02/8-2600/22 від 30.09.2022 та № №2600-0202-8/139295 від 27.10.2022 щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути подану ОСОБА_1 заяву щодо призначення пенсії з урахуванням наданих документів починаючи з моменту звернення, а саме з 06.06.2022 та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків викладених судом у даному рішенні (а.с.33-41).

На виконання вказаного рішення суду ГУ ПФУ в м. Києві повторно розглянуто заяву позивача від 06.06.2022 та прийнято рішення №4573/03-16 від 15.02.2024 про відмову у призначенні пенсії (а.с.42-43). В обґрунтування своєї позиції третя особа вказала, що ОСОБА_1 звернувся із заявою про переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (заява про виплату пенсії - додаток 2 до Порядку) та про запит пенсійної справи з російської федерації. Із заявою про призначення пенсії встановленого зразка ОСОБА_1 не звертався.

Заявникові рекомендовано звернутися до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії (додаток 1 до Порядку) та надати необхідні документи: паспорт громадянина України, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, документи про стаж, визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (диплом, військовий квиток, трудову книжку), довідку про заробітну плату за будь-які 60 місяців роботи підряд до 01.07.2000 року (за бажанням).

На виконання вказаних рекомендацій позивач звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві звернувся ОСОБА_1 із заявою від 28.02.2024 щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За принципом екстериторіальності вказану заяву разом із поданими до неї документами було розглянуто ГУ ПФУ у Волинській області. Рішенням №39 від 07.03.2024 відповідача ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії за віком (а.с.45-46).

У своєму рішенні ГУ ПФУ у Волинській області вказало, що згідно наданих документів про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637 (довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, трудова книжка, диплом, військовий квиток) страховий стаж позивача складає 38 років 2 місяці 20 днів.

До страхового стажу не зараховано: згідно з трудовою книжкою б/н від 11.04.1972 період роботи на території російської федерації з 14.01.1992 по 01.07.1992, згідно Закону України від 23.12.2022 "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993".

В обґрунтування такої позиції, відповідач зазначає, що згідно пункту 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що громадяни України, які проживають на території і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, для поновлення виплати пенсії до наявних документів додається заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта. Орган, що призначає пенсію, здійснює поновлення виплати пенсії цим особам після надходження на запит пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації.

Не погоджуючись із відмовою у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивач звернулася до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами спору, суд враховує такі нормативно-правові акти.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі - Порядок №22-1) визначено, що заява на призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (сервісний центр). Після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, та відповідно до п. 4.3. Порядку №22-1 рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058 від 09.07.2003 р. (надалі - Закон №1058).

Статтею 1 Закону №1058 передбачено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до пункту 4 Порядку 234, територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів російської федерації. Виплата пенсії після надходження-пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Отже, згідно вимог Порядку 234 обов`язок надсилання запиту щодо витребування пенсійної справи позивача з органів російської федерації покладається саме на територіальні органи Пенсійного фонду.

Згідно статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Крім цього, частиною першою статті 49 Закону №1058-IV визначено перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду. Зазначенийй в цій статті перелік підстав припинення виплати пенсії є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Враховуючи положення вищезазначеної частини першої та частини другої ст. 49 Закону №1058-IV щодо підстав припинення та поновлення виплати пенсії, зокрема, поновлення виплати якої здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати та положення вказаних вище пунктів Порядку №22-1 щодо подання заяви та документів з приводу призначення (поновлення) пенсії, суд зазначає, що з відмови Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області підставою для відмови у призначенні (поновленні) пенсії позивачу вказано підставу призначення пенсії в російській федерації, а також відсутність інформації про припинення виплати пенсії на попередньому місці.

Суд вважає необхідним зазначити, що не отримання пенсійної справи позивача з російської федерації не є підставою для відмови у призначенні (поновленні) виплати пенсії та враховуючи подану заяву позивачем, Пенсійний фонд зобов`язаний здійснити відповідну перевірку поданих позивачем документів та винести обґрунтоване рішення відповідно до норм діючого законодавства.

Колегії суддів Верховного Суду у постанові від 22.09.2021 по справі № 308/3864/17, зазначила, що відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов до рішення про задоволення позову в цій частині, шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за віком у зв`язку з відсутністю відомостей про припинення виплати пенсії у російській федерації.

Крім того, як слідує зі спірного рішення №39 від 07.03.2024 позивачу також не зараховано період роботи на території російської федерації з 14.01.1992 по 01.07.1992.

Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Таке ж визначення містить і частина 1 статті 24 Закону №1058-IV, яка передбачає, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, до 01.01.2004 стаж роботи підтверджується в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV.

Так, приписами статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.

Статтею 62 Закону №1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній наявність трудового стажу підтверджується в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 (далі - Порядок № 637) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника, а в разі відсутності трудової книжки або ж якщо в останній відсутні певні записи або вони є неточними, підтвердження трудового стажу здійснюється за допомогою інших даних та документів.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 року у справі № 235/805/17, від 06.12.2019 року у справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 року у справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 року у справі № 242/2536/16-а.

З трудової книжки позивача від 11.04.1972 вбачається, що 14.01.1992 позивач прийнятий на роботу заступником начальника управління в Управління матеріальних та природних ресурсів (запис №7) та 01.07.1992 звільнений по статті 31 КЗОТ РСФСР за власним бажання (запис №8).

Суд звертає увагу, що автентичність записів трудової книжки відповідачем не оспорюється.

Вказана трудова книжка містить усі належним чином внесені записи про роботу позивача у спірний період. Такі записи засвідчені чітким відтиском печатки підприємств з посиланням на відповідні накази та не містить неточностей, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості.

Згідно зі ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 4 Закону №1058-IV передбачено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Отже, призначення і виплата пенсій в Україні здійснюється також на підставі міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Згідно абз.2, 3 ст.6 Угоди між Урядом України і урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Статтею 7 названої Угоди визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.

З матеріалів справи слідує, що органами Пенсійного фонду України, відмовляючи позивачу у зарахуванні періоду роботи з 14.01.1992 по 01.07.1992 до страхового стажу, у відзиві на позовну заяву покликалися виключно на припинення участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Однак, суд вважає такі доводи неприйнятними, адже у силу пункту 2 статті 13 Угоди пенсійні прави громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Тож, припинення участі російської федерації в Угоді, так само, як і постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних рішень.

Позиція органу Пенсійного фонду суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.

З наведених підстав суд вважає рішенням ГУ ПФУ у Волинській області №39 від 07.03.2024 безпідставним та таким, що підлягає скасуванню.

Суд звертає увагу, що спірним рішення підтверджено наявність у ОСОБА_1 необхідного стразового стажу для призначення пенсії (38 років 02 місяці 20 днів) та необхідного віку.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку, таким чином пенсія позивачу повинна бути призначена з дня звернення 28.02.2024.

З урахуванням вище наведеного, з метою повного та ефективного захисту порушених прав позивача позовні вимоги про зобов`язання вчинити дії належить задовольнити у спосіб прийняття судом рішення про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області №39 від 07.03.2024 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області призначити позивачу пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 28.02.2024 (як про це просить позивач у позовній заяві) із обов`язковим зарахуванням до страхового стажу періоду роботи з 14.01.1192 по 01.07.1992 згідно трудової книжки від 11.04.1972.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України. Як встановлено частиною другою вказаної статті, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Частиною третьою статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Щодо стягнення з відповідача судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частинами першою, третьою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну допомогу адвоката надано договір про надання правової допомоги №78/22 від 09.12.2022, укладеного між позивачем та адвокатом Горщар С.В., протокол до гонорару №2 від 26.03.2024, квитанцію до прибуткового касового ордеру №78/22 від 26.03.2024, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АА №1423844 від 23.03.2024, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВЛ №1123 (а.с.48-55).

Розмір гонорару адвоката відповідно до протоколу №2 від 26.03.2024 становить 5 000,00 грн. Детального опису наданих послуг у протоколі не зазначено.

У пункті 269 Рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як уже зазначалося судом, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За загальним правилом зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Разом із тим, частина дев`ята статті 139 КАС України визначає критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат та виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи.

На думку суду, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України(зокрема, складність справи, яку розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження; час, який об`єктивно необхідно було витратити на підготовку позовної заяви, зважаючи на сталу судову практику у справах цієї категорії; обсяг наданих адвокатом послуг), на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, понесені витрати позивача на правову допомогу в сумі 3 500,00 грн, а решту витрат повинен понести позивач.

Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1 211,20 грн, сплачений відповідно до квитанції від 26.03.2024 (а.с.15) та понесені витрати позивача на правову допомогу в сумі 3 500,00 грн.

Керуючись статтями 243-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області №39 від 07.03.2024 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за заявою від 28 лютого 2024 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 14 січня 1992 року по 01 липня 1992 року згідно трудової книжки від 11 квітня 1972 року та призначити пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з 28 лютого 2024 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області судові витрати у сумі 1 211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 500,00 грн. (три тисячі п`ятсот грн. 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) .

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, м. Луцьк, вул. Кравчука, 22В, ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, 16, ).

Суддя А.Я. Ксензюк