Справа № 158/958/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 рокуЛьвівСправа № 158/958/24 пров. № А/857/12324/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Скрутень Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області,

на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 29 квітня 2024 року (суддя Сіліч Ю.Л., час ухвалення 14:37 год., місце ухвалення м.Ківерці, дата складання повного тексту 29.04.2024),

в адміністративній справі №158/958/24 за позовом громадянина російської федерації ОСОБА_1 до Ківерцівського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області,

про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення,

встановив:

У березні 2024 року позивач громадянин російської федерації ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Ківерцівського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, в якому просив визнати протиправним та скасування рішення Ківерцівського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 19.03.2024 року про примусове повернення громадянина російської федерації ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни.

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 29.04.2024 року адміністративний позов задоволено. Скасовано рішення Ківерцівського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 19.03.2024 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни ОСОБА_1 .

З цим рішенням суду першої інстанції не погодилось Управління Державної міграційної служби України у Волинській області та оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржуване рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального права та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що за обліками Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами ДМС України встановлено, що позивач 09.04.2021 року звернувся до Шевченківського відділу в м.Харкові ГУ ДМС у Харківській області та подав заяву на імміграцію в Україну. 17.02.2022 року іноземцю був наданий дозвіл на імміграцію в Україну. Даному громадянину продовжували строк перебування в Україні до 09.04.2022 року, про що маються відмітки в паспорті позивача. Протягом терміну дії дозволу на імміграцію за оформленням посвідки на постійне місце проживання в Україні до органів (підрозділів) ДМС іноземець не звертався. Після закінчення дозволеного строку перебування не виїхав за межі України. При вирішенні цієї справи судом першої інстанції не враховано, що станом на 19.03.2024 року ОСОБА_1 перебував на території України без документів на право проживання та з порушенням строків, визначених пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України №150 від 15.02.2012 року, після закінчення дозволеного строку перебування. Позивач не реалізував своє право на продовження строку тимчасового перебування на території України, перевищив дозволений термін перебування на території України, чим порушив вимоги міграційного законодавства. Також апелянт просить врахувати, що судом не взято до уваги, що законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї (матері) не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України. При цьому факт наявності у позивача матері громадянки України не спростовує встановлені відповідачем порушення в його діях та не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 29.04.2024 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи, що не заперечуються сторонами.

Позивач громадянин російської федерації ОСОБА_1 у 80-х роках разом з матір`ю - ОСОБА_2 переїхав до м. Харкова на постійне місце проживання. Був посвідчений паспортом громадянина України.

У 2015 році позивач відмовився від громадянства України та отримав паспорт громадянина російської федерації. У 2021 році вирішив покинути територію російської федерації та повернутись до України.

19 березня 2024 року за адресою АДРЕСА_1 працівниками Ківерцівського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області було виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , який перебуває в Україні з порушенням встановлених правил перебування на території України іноземних громадян. Особу громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - позивач) встановлено і підтверджено паспортом 66№0208685, виданим 28.12.2019 та дійсним до 28.12.2024 року. За даними Інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан-ДМС», підтверджено в`їзд іноземця на територію України 07 лютого 2021 року через КПП «Готівка» за паспортним документом 66№0208685. З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що останній приїхав в Україну до своєї матері громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживала в м.Харкові, з метою отримання дозволу на імміграцію в Україну. З початком збройної агресії російської федерації проти України позивач разом з матір`ю переїхали до м. Ківерці Луцького району Волинської області.

За обліками Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами ДМС України встановлено, що позивач 09.04.2021 року звернувся до Шевченківського відділу в м.Харкові ГУ ДМС у Харківській області та подав заяву на імміграцію в Україну. 17.02.2022 року іноземцю був наданий дозвіл на імміграцію в Україну. Даному громадянину продовжували строк перебування в Україні до 09.04.2022 року, про що маються відмітки в паспорті позивача. Протягом терміну дії дозволу на імміграцію за оформленням посвідки на постійне місце проживання в Україні до органів (підрозділів) ДМС іноземець не звертався. Після закінчення дозволеного строку перебування не виїхав за межі України.

Рішенням Ківерцівського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 19.03.2024 №015224 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 16.04.2024 (а.с. 6).

Не погодившись з цим Рішенням про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає та встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі - Закон №3773-VI).

Вказаним Законом визначено виключний перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, процедуру оформлення відповідних дозвільних документів, та встановлено обов`язок іноземців та осіб без громадянства щодо своєчасного належного оформлення свого перебування в Україні та залишення території України в разі втрати законних підстав для подальшого постійного або тимчасового проживають на її території, або тимчасового перебування в Україні.

Статтею 9 Закону №3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до статті 17 вказаного Закону, іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування в Україні на період існування обґрунтованих підстав для подальшого перебування.

Продовження строку перебування на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Процедуру продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено Порядком продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. №150 (далі Порядок №150).

Згідно з п. 2 Порядку №150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Таким чином, законність перебування на території України іноземців та осіб без громадянства обчислюється з урахуванням вимог Порядку №150.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства, які тимчасово перебувають на території України (крім осіб, які відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 16 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства' звільняються від реєстрації або реєструються у МЗС та його представництвах), продовжується ДМС, її територіальними органами за наявності обґрунтованих підстав (лікування, пологи, догляд за хворим членом родини, вимушена зупинка на території України у зв`язку з надзвичайними обставинами, оформлення спадщини, наявність підстав для оформлення посвідки на постійне чи тимчасове проживання, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України, а також інші обставини, що унеможливлюють виїзд іноземця або особи без громадянства) та за умови подання підтвердних документів - на період існування таких підстав.

Заява про продовження строку перебування на території України подається особисто повнолітнім дієздатним іноземцем або особою без громадянства чи законним представником повнолітньої недієздатної особи га приймаючою стороною територіальному органу/територіальному підрозділу ДМС за місцем перебування іноземця або особи без громадянства не пізніше ніж за три робочих дні до закінчення встановленого строку перебування на території України.

У разі подання іноземцем або особою без громадянства заяви із порушенням строків, встановлених абзацом першим цього пункту, але до закінчення встановленого строку перебування на території України, до заяви додаються документи, що підтверджують наявність підстав, що унеможливлюють їх виїзд з території України.

У разі порушення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування на території України заява приймається після притягнення іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони до адміністративної відповідальності.

У розглядуваній справі встановлено, що 17.02.2022 року громадянину російської федерації ОСОБА_1 був наданий дозвіл на імміграцію в Україну. Даному громадянину продовжували строк перебування в Україні до 09.04.2022 року, про що маються відмітки в паспорті позивача (а.с. 11-12).

Станом на 19.03.2024 року позивач ОСОБА_1 перебував на території України без документів на право проживання та з порушенням строків, визначених пунктом 2 Порядку №150, після закінчення дозволеного строку перебування.

Як вбачається з оскаржуваного рішення від 19.03.2024 підставою його прийняття слугувало незаконне перебування на території України громадянина ОСОБА_1 , оскільки він порушив правила перебування іноземців в Україні, до міграційного органу з метою продовження строку перебування не звертався.

Порушення правил перебування громадянином ОСОБА_1 , підтверджується постановою про накладення адміністративного стягнення ПН МВП 000581 від 19.03.2024 (а.с. 26).

За таких обставин, можна дійти висновку, що адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.203 КУпАП, а саме порушення правил перебування на території України, є достатньою підставою для застосування заходу у вигляді примусового повернення позивача до країни походження або третьої країни, та необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане правопорушення.

Отже, позивач перевищив дозволений термін перебування на території України, чим порушив вимоги міграційного законодавства.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що чинним законодавством України не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність родичів (матері) не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України. При цьому факт наявності у позивача матері громадянки України не спростовує встановлені відповідачем порушення в його діях та не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення вимог Закону №3773-VІ.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постановах від 23 січня 2020 року у справі № 343/2242/16-а, від 12 серпня 2020 року у справі № 755/14023/17, від 18 березня 2021 року у справі №522/14416/18, від 13 квітня 2021 року у справі № 211/1113/18 (2- а/211/91/18), від 28 жовтня 2020 року у справі №274/7478/19.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до ст.31 Закону №3773-VІ, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до ч. 8 ст. 26 Закону №3773-VІ, примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Наведеними правовими нормами визначено виключний перелік обставин, за наявності яких до іноземця чи особи без громадянства не може бути застосоване примусове повернення.

Однак, даний перелік не відносить до таких обставин, як наявність у іноземця чи особи без громадянства матері, що є громадянкою України.

В своєму позові позивач посилається на те, що повернення на територію країни-агресора - це фактично ризик для його життя і здоров`я, і що позивач не підтримує країну-агресора.

Проте, дакі доводи позивача не підтверджені жодними належними, допустимими і достовірними доказами в розумінні статей 73, 74, 75, 76 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, на підтвердження наявності в нього будь-яких обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань або зазнати нелюдського, або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, в разі повернення до країни походження.

На підставі вищевикладеного колегія суддів приходить до переконання, що оскаржене позивачем рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни прийняте щодо нього 19 березня 2024 року посадовими особами Ківерцівського відділу УДМС у Волинській області є законним і обґрунтованим, тому визнанню протиправним в скасуванню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо суті спору спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, а тому можуть бути підставою для його скасування.

У відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 288, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області задоволити.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 29 квітня 2024 року в адміністративній справі №158/958/24 за позовом громадянина російської федерації ОСОБА_1 до Ківерцівського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення скасувати та прийняти нову постанову.

У задоволенні позовних вимог громадянина російської федерації ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови суду складено 31.07.2024 року