Справа № 2040/7318/18
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2024-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року

м. Київ

справа № 2040/7318/18

касаційне провадження № К/9901/12420/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Бившевої Л.І.,

суддів: Хохуляка В.В., Ханової Р.Ф.,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 (суддя Шевченко О.В.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2019 (головуючий суддя - Яковенко М.М., судді - Лях О.П., Бегунц А.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, платник) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Харківській області (далі - відповідач, Управління, контролюючий орган), в якому просив скасувати податкові повідомлення-рішення Управління від 26.06.2018 №002729/1309, №002730/1309, №002731/1309, №002732/1309, №002733/1309.

На обґрунтування зазначених вимог позивач посилався на протиправність оскаржуваних рішень з огляду на те, що нерухоме майно, яке належить позивачу, необхідно відносити до будівель промисловості, на які розповсюджується дія підпункту «є» пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а тому податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на таке майно не повинен нараховуватись та сплачуватись. Також, позивач посилався на те, що відповідно до додатку 1 рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 № 542/17 «Про місцеві податки та збори у місті Харкові» встановлені ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб на 2017 рік в залежності від типу нежитлової нерухомості, тоді як відповідач згідно оспорюваних податкових повідомлень-рішень розрахував податок, виходячи з того, що всі приміщення загальною площею 6364,00 кв.м. відносяться до офісного типу або торгівельного чи готельного типів нерухомості. Крім того, на думку позивача, вказане вище рішення міської ради прийняте з порушенням правил прийняття законодавчих актів щодо встановлення місцевих податків.

Харківський окружний адміністративний суд рішенням від 01.11.2018, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2019, позов задовольнив: скасував податкові повідомлення-рішення Управління від 26.06.2018 №002729/1309, №002730/1309, №002731/1309, №002732/1309, №002733/1309.

Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що належний позивачу комплекс будівель і споруд, як будівлі промисловості, не є об`єктом оподаткування відповідно до положень підпункту «є» пункту 266.2 статті 266 ПК України, а тому податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на таке нерухоме майно не нараховується та не сплачується. Також, суди виходили з того, що відповідачем помилково віднесено усі нежитлові приміщення позивача до будівель офісних та торгівельних, у зв`язку з чим неправильно визначено ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 1% (замість 0,25%) при нарахуванні ОСОБА_1 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та процесуального права, просив скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач зазначає, що позивач є платником податку на майно, від`ємне від земельної ділянки відповідно до положень підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України, оскільки є власником комплексу нежитлових приміщень, які підлягають оподаткуванню. Скаржник доводить, що будівлі позивача не відносяться до будівель промисловості, на які розповсюджується дія положень підпункту «є» пункту 266.2 статті 266 ПК України. Крім того, скаржник вказує, що позивач не заперечував факту того, що належні йому об`єкти нерухомості є об`єктом оподаткування, а лише заперечував проти застосованої ставки, а саме як до торгівельних будівель.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 05.06.2019 відкрив провадження за касаційною скаргою відповідача та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.

Позивач у відзиві на касаційну скаргу, посилаючись на законність і обґрунтованість судових рішень попередніх інстанцій, просив залишити їх без змін, а касаційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 30.07.2024 закінчив підготовку справи до касаційного розгляду, визнав за можливе проведення касаційного розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами і призначив справу до касаційного розгляду у порядку письмового провадження з 31.07.2024.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

У справі, що розглядається, суди встановили, що позивачу на праві власності належать нежитлові приміщення загальною площею 7042,50 кв.м. (літ П-2 - 1726,50 кв.м., літ. 0-1 - 102,4 кв.м., літИ-1 - 548,0 кв.м., літ 3-1 - 130,5 кв.м., літ. С-1 - 1833,2 кв.м., літ.Ж-2 - 524,8 кв.м., літ.Р-1 - 2177,1 кв.м.), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією є Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.10.2017 №102016871 та технічними паспортами Харківського міського Бюро технічної інвентаризації.

Контролюючим органом прийняті податкові повідомлення-рішення від 26.06.2018:

№002733/1309, яким позивачу на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки сплачений фізичними особами ( АДРЕСА_1 , площею 2 177,1 кв.м.) в сумі 69667,20 грн;

№002732/1309, яким позивачу на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки ( АДРЕСА_1 , площею 524,8 кв.м.) в сумі 16793,60 грн;

№002731/1309, яким позивачу на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки ( АДРЕСА_1 , площею 102,4 кв.м.) в сумі 3276,80 грн;

№002730/1309, яким позивачу на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки ( АДРЕСА_1 , площею 1726,5 кв.м.) в сумі 55 248,00 грн;

№002729/1309, яким позивачу на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки ( АДРЕСА_1 , площею 1833,20 кв.м.) в сумі 58 662,40 грн.

Отримавши ці податкові повідомлення-рішення, позивач звернувся до Управління із заявою, в якій просив здійснити перерахунок визначеної вказаними податковим повідомленнями-рішеннями суми податку, застосувавши ставки податку для будівель промисловості, а не офісних приміщень.

У встановлені строки відповіді на своє звернення від 10.07.2018 позивач від податкового органу не отримав.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 №71-VIII запроваджено новий місцевий податок, а саме - податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки, та плата за землю.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).

Відповідно до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункт 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

Згідно з статтею статті 10 ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є місцевим податком.

Згідно з підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України).

У даній справі спірним є питання можливості застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України щодо об`єкту нерухомого майна, що належить позивачу на праві власності.

Відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 цього Кодексу не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Пунктом 30.1 статті 30 ПК України визначено, що податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

За положеннями підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.

Згідно пункту 5.3 статті 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

При цьому положення підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України поширюють свою дію, в тому числі і на складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №820/3556/17 (постанова від 17.02.2020), застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Разом з цим, суди першої та апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення у даній справі, не встановили, чи використовуються позивачем належні йому нежитлові будівлі за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду), з урахуванням того, що відповідач у відзиві на позовну заяву вказував, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, а також зважаючи на те, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами діяльності позивача є, зокрема, виробництво меблів. Вказані обставини входять до предмету доказування і підлягають обов`язковому встановленню судом.

Також судами установлено, що відповідно до договору оренди від 04.12.2015 №1, укладеному між позивачем (орендодавець) та ТОВ «Фабрика меблів «Біс-М» (орендар), орендодавець передав в користування орендарю нежитлові приміщення, розташовані по АДРЕСА_1 , загальною площею 6912,0 кв.м. (літ. П-2 - 1726,50 кв.м., літ. О-1 - 102,4 кв.м., літ. И-1 - 548,0 кв.м., літ. С-1 - 1833,2 кв.м., літ. Ж-2 - 524,8 кв.м., літ. Р-1 - 2177,1 кв.м.).

За умовами пункту 1.3 цього Договору лише нежитлові приміщення літ. Ж-2 524,8 кв.м. передані в користування для розміщення офісних та складських приміщень, а інші приміщення - в якості виробничих цехів і складських приміщень.

В свою чергу, суди попередніх інстанцій, зазначаючи про те, що відповідачем помилково віднесено усі нежитлові приміщення позивача до будівель офісних та торгівельних, у зв`язку з чим неправильно визначено ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 1% (замість 0,25%) при нарахуванні ОСОБА_1 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, дійшли висновку про наявність підстав для скасування податкових повідомлень-рішень у повному обсязі, тоді як Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду вказує, що у випадку, коли суми грошових зобов`язань, штрафних (фінансових) санкцій (штрафів), яких стосуються позовні вимоги, визначені позивачу за конкретними окремими підставами, а при вирішенні відповідного спору суд не позбавлений можливості скасувати рішення суб`єкта владних повноважень у частині та, за встановлення у судовому процесі об`єкту оподаткування та його вартісне вираження, не позбавлений можливості виділити із загального обсягу грошових зобов`язань суму, яка збільшена правомірно.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати все вище викладене, всебічно і повно з`ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, докази, якими вони підтверджуються та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

За приписами частин першої і другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

У зв`язку з вищенаведеним Верховний Суд визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм матеріального та процесуального права, не встановили фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2019 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

СуддіЛ.І. Бившева В.В. Хохуляк Р.Ф. Ханова