Справа № 640/18139/21
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2024-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України визнання протиправними та нечинними положень нормативно-правового акту, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Пенсійного фонду України, де з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив:

- визнати протиправними та нечинними абзаци 7 та 8 п. 2 розділу І Загальні положення постанови Правління Пенсійного фонду України від 30.07.2015 № 13-1 "Про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України" (зі змінами, згідно Постанови Правління Пенсійного фонду України від 23.10.2017 № 23-2 "Про порядок затвердження Змін до Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України");

- визнати протиправними та нечинними абзаци 4, п. 2, розділу І постанови Правління Пенсійного фонду України від 30.07.2015 № 13-1 "Про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України";

- визнати протиправними та нечинними абзаци 2, п. 10, розділу IV постанови Правління Пенсійного фонду України від 30.07.2015 № 13-1 "Про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України".

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апелянта - аналогічні до викладених у позовній заяві, та обґрунтовані зокрема тим, що спірні положення є протиправними та нечинними, оскільки примусово та безальтернативно присвоїли позивачу унікальний номер та інші комбінації, що підміняють його прізвище, ім`я, по батькові та не враховують приписів Біблії, вимог якої позивач повинен дотримуватись у житті з огляду на вибір віросповідання, яке формує його світогляд.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, постановою правління Пенсійного фонду України від 30.07.2015 № 13-1 було затверджено положення "Про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України" та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 18.08.2015 за № 991/27436 (далі - Положення № 13-1).

Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затверджене постановою правління Пенсійного фонду» України від 18.06.2014 № 10-1 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 08.07.2014 за № 785/2556.

Положення про Пенсійний фонд затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 № 280 (далі - Положення № 280).

Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі затверджене постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за № 40/26485 (із змінами, внесеними постановою правління Пенсійного фонду України від 21.12.2022 № 28-2 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.01.2023 за № 124/39180).

Вказане положення визначає організаційні засади прийому та обслуговування осіб, які звертаються до територіальних органів Пенсійного фонду України, у тому числі за допомогою технічних засобів електронних комунікацій, відповідно до вимог Законів України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

В той же час позивач вважає, що присвоєння йому персональної електронної карти застрахованої особи № , порушує його права, оскільки за своїми релігійними переконаннями наявність будь-якого унікального номеру підміняє його прізвище, ім`я, по-батькові, що Біблією не передбачено.

За таких обставин, вважаючи спірні норми протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що норми Положення № 13-1 не порушують право позивача на віросповідання, відсутнє також і втручання в приватне життя позивача, а оскаржувані положення відповідають актам вищої юридичної сили.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Одним з основних завдань Пенсійного фонду України, у відповідності до п. 3 Положення № 280 є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення, загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та загальнообов`язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу належить до основних завдань Фонду.

Відповідно до п. 9 Положення № 280 Пенсійний фонд України у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Мінсоцполітики видає акти організаційно-розпорядчого характеру, організовує і контролює їх виконання.

Повноваження Головних управлінь Фонду відповідно до покладених на нього завдань визначені п. 4 Положення № 28-2, відповідно до якого, це управління, зокрема, здійснює розгляд звернень, заяв та скарг підприємств, установ, організацій і громадян з питань діяльності Фонду, виявляє та усуває причини, що призводять до подання громадянами скарг.

Положення № 13-1, окремі норми якого оскаржуються позивачем, визначає організаційні засади прийому та обслуговування осіб, які звертаються до територіальних органів Пенсійного фонду України (далі - органи Пенсійного фонду), у тому числі за допомогою засобів телекомунікації, відповідно до вимог Законів України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Пунктом 4 розділу І "Загальні положення" Положення № 13-1 встановлено, що обслуговування осіб органами Пенсійного фонду здійснюється:

- стаціонарно - в приміщеннях органів Пенсійного фонду;

- на виїзному прийомі, на віддалених робочих місцях, розташованих в приміщеннях територіальних громад, центрах надання адміністративних, соціальних послуг, інших приміщеннях (далі - віддалені робочі місця);

- дистанційно;

- шляхом надання електронних послуг, у тому числі через агентські пункти.

Відповідно до п. 5 розділу І "Загальні положення" Положення № 13-1 особи, що звертаються до органів Пенсійного фонду, мають право одержати відповідь про результати розгляду звернення в обраний ними спосіб (усно, в письмовій та/або електронній формі, шляхом СМС-повідомлення).

Таким чином, вищенаведеними нормами передбачена альтернативність способів обслуговування осіб органами Фонду, в залежності, зокрема, від способу звернення особи та бажання такої особи отримати відповідь на її звернення у визначений нею спосіб.

В пункті 2 Положення № 13-1 викладено значення термінів, що вживаються в цьому Положенні.

Абзацами 7 та 8 п. 2 розділу І "Загальні положення" Положення № 13-1 визначено наступні терміни:

- номер облікової картки застрахованої особи - унікальний номер електронної персональної облікової картки застрахованої особи;

- персональна облікова картка - електронна персональна облікова картка застрахованої особи.

Термін - це слово або словосполучення, що визначає чітко й однозначно окреслене поняття і його співвідношення з іншими поняттями в межах спеціальної сфери.

Отже, терміни, вжиті в нормативно-правовому акті, допомагають виробити єдине розуміння змісту, викладеного у нормативних приписах, створюють необхідні умови для впорядкування акту та забезпечують правозастосувальну практику однаковим тлумаченням термінів з метою точного застосування нормативно-правового акту, та не порушують прав позивача.

Крім того, поняття "унікальний номер електронної персональної облікової картки застрахованої особи" та "електронна персональна облікова картка застрахованої особи" визначені відповідними нормативно-правовими актами, про які йдеться нижче.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - Державний реєстр) - організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєсґ«йу страхувальників та реєстру застрахованих осіб.

Державний реєстр складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб (ч. 2 ст. 16 Закону № 2464).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону № 2464 Пенсійний фонд України формує та веде реєстр застрахованих осіб Державного реєстру (далі - Реєстр застрахованих осіб), здійснює заходи щодо надання інформації з Державного реєстру відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону № 2464 Реєстр застрахованих осіб - автоматизований банк відомостей, створений для ведення єдиного обліку фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до закону.

Реєстр застрахованих осіб складається з електронних облікових карток застрахованих осіб, до яких включаються відомості про застрахованих осіб, інформація про набуття прав на одержання страхових виплат за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та інформація про виплати за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 20 Закону № 2464 на кожну застраховану особу заводиться персональна електронна облікова картка, до якої включаються, зокрема, такі відомості - умовно-постійна частина картки повинна містити унікальний номер електронної облікової картки. Аналогічні положення містяться і в ч. 2 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058).

Відповідно до п. 1 розділу III Положення № 10-1 з метою забезпечення обробки інформації в Реєстрі застрахованих осіб для кожної застрахованої особи автоматично створюється облікова картка, якій присвоюється номер облікової картки".

Зміст п. 1 розділу III Положення № 10-1 цілком кореспондується з п. 1 ст. 20 Закону № 2464 та ч. 2 ст. 21 Закону № 1058, які визначені законодавцем як імперативні і мають чітко встановлений припис.

Таким чином, терміни, наведені в абзацах 7 та 8 п. 2 розділу І "Загальні положення" Положення № 13-1 за змістом відповідають вищенаведеним нормативно- правовим актам вищої юридичної сили.

Абзацом 4 п. 2 розділу І "Загальні положення" Положення № 13-1 визначено, що термін "електронна персональна сторінка користувача послуг" (далі - персональна сторінка) - електронний обліковий запис на вебпорталі, який створюється при реєстрації користувача електронних послуг і забезпечує інформаційний обмін, пов`язаний із наданням послуг.

Обліковий запис (неолог, акаунт) у комп`ютерній системі - сукупність наданої інформації про користувача, засобів та прав користувача відносно багатокористувацької системи.

Обліковий запис, як правило, містить відомості, необхідні для ідентифікації користувача при підключенні до системи, інформацію для авторизації і обліку. Це ім`я користувача та пароль (або інше аналогічний засіб автентифікації - наприклад, біометричні характеристики). Пароль або його аналог, як правило, зберігається в зашифрованому або хешованому вигляді (з міркувань безпеки).

З наведеного слідує, що безумовною передумовою для створення персональної сторінки є попередня реєстрація користувача електронних послуг на вебпорталі Фонду.

Зазначена реєстрація здійснюється виключно за бажанням особи та не є обов`язковою, зокрема і для позивача.

Термін "персональна сторінка" вживається у Положенні № 13-1 лише у розділі IV "Надання послуг в електронній формі".

Оскільки, норми Положення № 13-1 передбачають альтернативу способів обслуговування осіб органами Фонду та можливість позивача самостійно обирати такий спосіб, вищенаведеними нормами прав позивача не порушено.

Норми абзацу 2 п. 10 розділу IV "Надання послуг в електронній формі" Положення № 13-1: "у момент одержання звернення вебпорталом автоматично присвоюється йому реєстраційний номер та спрямовується до органу Пенсійного фонду, зазначеного заявником, про що вебпортал формує та надсилає заявнику повідомлення із зазначенням дати одержання звернення та присвоєного реєстраційного номера" застосовуються також лише при наданні послуг в електронній формі.

Крім того, реєстрація вхідного документа - це запис облікових даних про документ за встановленою формою, що фіксує факт його одержання шляхом зазначення на ньому у відповідному встановленому місці дати і реєстраційного індексу з подальшим записом у реєстраційних формах (журналі, картотеці, електронній базі даних) певних відомостей про цей документ. Основна мета реєстрації - це облік документів, контроль за їх виконанням та довідкова робота за документами.

Таким чином, колегія суддів погоджується з тим, що твердження позивача, що присвоєння реєстраційного номера документу є тотожним присвоєнню йому унікального номера, що замінює його прізвище, ім`я та по батькові не відповідають дійсності та фактичним обставинам справи.

Як вбачається з п. 12 розділу IV "Надання послуг в електронній формі" Положення № 13-1 контроль заявником стану розгляду його звернень, поданих через веб-портал здійснюється шляхом звернення до відповідних розділів веб-порталу, у яких фіксується інформація про стан їх проходження.

Зазначена послуга реалізується виключно через веб-портал за реєстраційним номером заяви або за допомогою введення прізвища, імені, по батькові заявника та дати надсилання заяви, скарги, запиту тощо.

Відповідно до ст.. 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду чи віросповідання. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 9 Конвенції установлює, що кожен має право на свободу думки, совісті та релігії, це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Верховний Суд в постанові від 09.07.2020 у справі № 520/4864/19 зазначив, що порядок ведення персональної електронної облікової картки та надання їй унікального номеру, що формується автоматично, встановлено законодавством та відповідач (територіальний орган Пенсійного фонду України) не має права не застосовувати норми чинного законодавства у разі небажання застрахованої особи отримувати унікальний номер персональної електронної облікової картки при її заведенні.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідачем в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована судом першої інстанції на виконання вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини від 03.12.2009 № 40010/04 "Тамара Скугар та інші проти Росії", яке стосувалося відмови віруючих православної церкви від ідентифікації у податкових правовідносинах за номером. ЄСПЛ зазначив що захищаючи особисту сферу ст. 9 Конвенції не завжди гарантує право поводити себе у публічній сфері життя так, як того вимагають релігійні погляди. Держава, розробляючи та застосовуючи власні внутрішні процедури, не може залежати від точки зору окремих громадян, яка базується на їх релігійних віруваннях. Суд дійшов висновку, що спосіб організації державної податкової бази даних з використанням індивідуальних номерів платників податків не є втручанням держави у реалізацію права заявниці на свободу релігії, гарантованого ст. 9 Конвенції.

Відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Установлення обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (рішення ЄСПЛ у справі "GropperaAG and Others v. Switzerland").

Частиною 2 ст. 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом ч. 4 ст. 125 КАС України визначено, що з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке виникло внаслідок існування юридичного спору між особою, та, в даному випадку, суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25.11.1997 № 6-зп «Щодо офіційного тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 248-2 Цивільного процесуального кодексу України» ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді.

З викладеної правової позиції Конституційного Суду України випливає, що умовою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона має право розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізаціїїї права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

У разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього розв`язати спір.

Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або має місце інше ущемлення прав чи свобод.

В контексті викладеного колегія суддів погоджується з тим, що норми Положення № 13-1 не порушують право Позивача на віросповідання, відсутнє також і втручання в приватне життя Позивача. Оскаржувані Позивачем положення відповідають актам вищої юридичної сили.

Колегія суддів зазначає, що позивачем в апеляційній скарзі не спростовано належними доводами та доказами, які б відповідали вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України, факт порушення його суб`єктивних прав чи інтересів в межах спірних правовідносин.

Крім того, апеляційна скарга не містить суттєво інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені у позовній заяві, з урахуванням яких, суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга позивача не містить.

Надаючи оцінку кожному окремому доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про визнання протиправними та нечинними положень нормативно-правового акту - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко