Справа № 440/9092/24
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2024-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

01 серпня 2024 рокум. ПолтаваСправа №440/9092/24
Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Ясиновський І.Г., ознайомившись з матеріалами позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та незаконними, встановлення відсутності компетенції,

В С Т А Н О В И В:

До Полтавського окружного адміністративного суду 29 липня 2024 року надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та незаконними, встановлення відсутності компетенції, прохальна частина якого містить наступні вимоги:

"Визнати незаконними та протиправним дії військової частини НОМЕР_1 щодо зазначення у відповіді № 763/1340 від 12.12.2022 року на звернення командирів військових частин щодо поряду виплати грошової компенсації за неотримане речове майно мобілізованим військовослужбовцям про те, «що відповідно до абзацу дев`ятого пункту 29 розділу V Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 року №232 (зі змінами), а саме: при звільненні військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період вони вибувають з майном особистого користування. Речі, які ними не були отримані з будь яких причин за період служби, під час звільнення не видаються… Ураховуючи викладене, компенсація за недоотримане речове майно вказаній категорії військовослужбовців не нараховується і не виплачується.

встановити відсутність компетенції військової частини НОМЕР_1 робити висновки про те, що компенсація за недоотримане речове майно мобілізованим військовослужбовцям не нараховується і не виплачується, виходячи з приписів Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 року №232, і давати про це вказівки до врахування, рекомендації, роз`яснення, тлумачення.".

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви, зважаючи на наступне.

Згідно з пунктом 6 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).

Частиною першою статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

За своїм процесуальним призначенням інститут об`єднання позовних вимог забезпечує правильність і одностайність розгляду та вирішення окремих позовних вимог, які можуть бути розглянуті як самостійні справи, але об`єднуються однорідністю вимог, тобто вимог, які випливають з одних і тих же правовідносин.

Крім того, об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також унеможливити винесення різних рішень за однакових обставин.

Отже, порушенням правила об`єднання вимог, є об`єднання неоднорідних вимог, тобто таких, які не пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

Так, підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують позов, зокрема, факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення.

За приписами частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного права позивача та об`єктивного обов`язку відповідача.

Зі змісту позовних вимог випливає, що позивачем ставиться під сумнів наявність компетенції у військової частини НОМЕР_1 робити висновки про те, що компенсація за недоотримане речове майно мобілізованим військовослужбовцям не нараховується і не виплачується, виходячи з приписів Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 року №232, і давати про це вказівки до врахування, рекомендації, роз`яснення, тлумачення.

Такі вимоги вмотивовані позивачем протиправністю зазначення у відповіді № 763/1340 від 12.12.2022 року на звернення командирів військових частин щодо порядку виплати грошової компенсації за неотримане речове майно мобілізованим військовослужбовцям про те, "що відповідно до абзацу дев`ятого пункту 29 розділу V Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 року №232 (зі змінами), а саме: при звільненні військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період вони вибувають з майном особистого користування. Речі, які ними не були отримані з будь яких причин за період служби, під час звільнення не видаються… Ураховуючи викладене, компенсація за недоотримане речове майно вказаній категорії військовослужбовців не нараховується і не виплачується".

Так позивачем в позовній заяві зазначається про те, що він дійшов висновку, що саме Кабінетом Міністрів України, навіть, не Міністерством Оборони України, і тим більше не військовою частиною НОМЕР_1 чи її військовослужбовцем полковником ОСОБА_2 визначається порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно військовослужбовців. Іншими словами, лише Кабінет Міністрів України має визначати порядок вказаної компенсації. ОСОБА_3 такого права не мав.

На думку позивача беззаперечним є те, що ні законодавець, ні КМУ, не уповноважували Міністерство оборони України визначати Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Суд зауважує, що позивачем оскаржується відсутність компетенції у військової частини НОМЕР_1 робити висновки про те, що компенсація за недоотримане речове майно мобілізованим військовослужбовцям не нараховується і не виплачується, виходячи з приписів Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 року №232, і давати про це вказівки до врахування, рекомендації, роз`яснення, тлумачення.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті вказаної статті у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Водночас, згідно з частиною першою статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень";

13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Суд зазначає, що під компетенційним спором вважається спір між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі - делегованих повноважень. Їхня особливість: сторони у них - як позивач, так і відповідач - є суб`єктами владних повноважень. Завдання суду в таких спорах - встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Компетенційні спори виникають виключно в межах реалізації функцій публічно-правового характеру суб`єктами владних повноважень. Особливість судового розгляду компетенційних спорів зумовлена необхідністю вирішення питання про те, чи належним чином реалізована компетенція відповідача та чи не порушена при реалізації повноважень відповідача компетенція позивача. Сталою судовою практикою є визначення спірної компетенції між двома суб`єктами владних повноважень (ухвала Вищого адміністративного суду України 289/568/16-а). Розмежування компетенції різних органів має ґрунтуватися зокрема на положенні щодо недопущення дублювання їхніх повноважень.

Однак категорія "реалізація компетенції" визначає, що можуть мати місце не лише спори про її розмежування. Такі спори можуть виникати на підставі прийняття рішення, вчинення дій суб`єктом владних повноважень, які, з позиції іншого суб`єкта владних повноважень, не відповідають закону, виходять за межі компетенції відповідача або прийняті з порушенням встановленої процедури тощо. При цьому, Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших форм захисту від стверджуваних порушень прав чи інтересів. Відповідно до частини 4 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України. Можливість звернення суб`єкта владних повноважень до суду адміністративної юрисдикції має бути пов`язана з виконанням ним владних управлінських функцій, в межах повноважень та за умови, що право на таке звернення прямо передбачене законом.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач є фізичною особою, яка просить встановити наявність чи відсутність компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень - військової частини НОМЕР_1 , а в іншій позовній вимозі просить - визнати незаконними та протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо зазначення у відповіді №763/1340 від 12.12.2022 на звернення командирів військових частини щодо порядку виплати грошової компенсації за неотримане речове майно мобілізованим військовослужбовцям.

Відтак одна частина позовних вимог, зокрема в частині встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень - військової частини НОМЕР_1 - по своїй суті є компетенційним спором, який може вирішуватися за позовами суб`єктів владних повноважень.

В той час, як інша частина позовних вимог, не надаючи наразі оцінки вибраному позивачу способу захисту, в частині визнання незаконними та протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо зазначення у відповіді № 763/1340 від 12.12.2022 року на звернення командирів військових частин щодо порядку виплати грошової компенсації за неотримане речове майно мобілізованим військовослужбовцям підлягає судовому розгляду з огляду заявлених позивачем підстав, як особою яка проходила військову службу і яку не було в повному обсязі забезпечено речовим майном.

Відтак позовні вимоги, які визначені позивачем у позовній заяві не є взаємопов`язаними, мають різні підстави, право на заявлення яких належить різним особам та мають вирішуватися окремо одна від одної.

Відтак, за поданою позовною заявою фактично частина позовних вимог підлягає вирішенню як окремі спори, при цьому, підставами виникнення спірних правовідносин сторін є різне нормативне регулювання та порядок розгляду.

Проаналізувавши викладене, суд дійшов висновку, що сумісний розгляд об`єднаних позивачем позовних вимог є неприпустимим.

Підстав для застосування положень статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України судом не встановлено.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для повернення позовної заяви ініціатору звернення.

В той же час, суд роз`яснює позивачу про його право виокремити вказані позовні вимоги із відповідним викладенням підстав та обґрунтувань, у тому числі вибравши належний спосіб захисту прав позивача, який зможе ефективно відновити порушенні саме його права (а не інших командирів), зокрема (але не обмежуючись) шляхом визнання протиправною відмови у компенсації за неотримане речове майно (а не дії щодо відповіді на лист) і звернутися до суду в порядку передбаченому чинним законодавством України.

При цьому, суд враховує, що відповідна позовна заява подана до Полтавського окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний суд", а позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та незаконними, встановлення відсутності компетенції належить визнати такою, що повернута позивачу.

На підставі викладеного, керуючись статтями 169, 172, 248 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та незаконними, встановлення відсутності компетенції повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Другого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення судового рішення шляхом подання апеляційної скарги в порядку, визначеному частиною восьмою статті 18, частинами сьомою-восьмою статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.Г. Ясиновський