Справа № 420/4072/24
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2024-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/4072/24

Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М. Дата і місце ухвалення: 04.06.2024р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

при секретарі Гудзікевич Я.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними дій (бездіяльності) та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії (бездіяльність) Офісу Генерального прокурора щодо невиконання з 05.10.2020р. до 24.01.2024р. рішення Одеського адміністративного суду від 05.10.2020р. стосовно поновлення ОСОБА_1 з 20.11.2019р. на посаді заступника начальника відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час невиконання рішення суду у справі №420/7514/19 щодо поновлення на роботі з 05.10.2020р. по 24.01.2024р. (час вимушеного прогулу) у сумі 1 503 824,22 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.10.2020р. по справі №420/7514/19, серед іншого, визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 15.11.2019р. №1531ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України та органів прокуратури та поновлено позивача з 20.11.2019р. на посаді, з якої його незаконно було звільнено. Рішення суду у відповідній частині допущено до негайного виконання. Однак, наказ №79ц про поновлення ОСОБА_1 на посаді видано Генеральним прокурором тільки 24.01.2024р. А відтак, на підставі ст.236 КЗпП України, позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 05.10.2020р. до 24.01.2024р. (846 робочих днів) в сумі 1 503 824,22 грн. (з розрахунку середньоденної заробітної плати 1777,57 грн.).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.10.2020р. у справі №420/7514/19 про поновлення на посаді ОСОБА_1 за період з 06.10.2020р. по 23.01.2024р. включно у сумі 1502046,65 грн. з вирахуванням (виключенням) середнього заробітку, який підлягає нарахуванню Офісом Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 за період з 12.05.2020р. по 30.04.2021р. включно працевлаштування ОСОБА_1 в АТ «Харківобленерго».

В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 04.06.2024р., з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням відповідача на те, що КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Системний аналіз ст.236 КЗпП України та ст.ст.44, 371-373 КАС України дає підстави вважати, що винесення рішення про виплату незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі можливе за умови добросовісного користування таким працівником наданими законом правами, зокрема, щодо вчинення ним необхідних дій, спрямованих на примусове виконання належним органом судового рішення про поновлення на посаді.

Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що за змістом положень ст.ст. 21, 24 КЗпП України процес поновлення на посаді здійснюється за принципом диспозитивності, тобто за наявності волевиявлення особи. Для цього необхідна або заява від особи, яка бажає поновитися на посаді та працювати, або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі. ОСОБА_1 звернувся до Офісу Генерального прокурора із заявою про поновлення на посаді лише 23.01.2024р. Відповідну заяву Офісом невідкладно розглянуто та 24.01.2024р. видано наказ про поновлення на посаді, зі змістом якого ознайомлено позивача 25.01.2024р. ОСОБА_1 не надано суду жодного доказу щодо відмови роботодавця виконувати рішення суду та не наведено фактів його умислу з метою затримки виконання відповідного судового рішення. За наведених обставин, судом першої інстанції безпідставно стягнуто з Офісу Генерального прокурора середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 06.10.2020р. по 23.01.2024р.

Також, апелянт посилається на те, що судом визначено розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі позивача за відсутності письмових доказів на підтвердження періоду та розміру отриманої ним заробітної плати під час роботи в АТ «Харківобленерго», що призвело до помилки в обрахунку розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, позивача та представника апелянта, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги колегія суддів доходить наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, наказом Генерального прокурора від 15.11.2019р. №1531ц ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20.11.2019р.

Вважаючи своє звільнення незаконним ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.10.2020р. у справі №420/7514/19, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2021р., позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Першої кадрової комісії Генеральної прокуратури України №238 від 04.11.2019р. про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора.

Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України №1531ц від 15.11.2019р. про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 20.11.2019р.

Поновлено ОСОБА_1 з 20.11.2019р. на посаді заступника начальника відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України.

Стягнуто з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.11.2019р. по 05.10.2020р. у розмірі 389 287,83 грн., з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині стягнення на його користь заробітної плати за один місяць.

На виконання вказаного судового рішення 13.04.2021р. по справі видано два виконавчі листа про:

- поновлення ОСОБА_1 з 20.11.2019р. на посаді заступника начальника відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України;

- стягнення з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20.11.2019р. по 05.10.2020р. у розмірі 389 287,83 грн., з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів.

Постановою Верховного Суду від 03.08.2023р. задоволено частково касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора; змінено рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.10.2020р. і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2021р. в частині підстав для скасування наказу про звільнення позивача, виклавши їх мотивувальну частину у редакції цієї постанови; залишено без змін в інших частинах рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції.

Згідно трудової книжки ОСОБА_1 останній у період з 12.05.2020р. по 30.04.2021р. працював в АТ «Харківобленерго».

23.01.2024р. ОСОБА_1 подав Генеральному прокурору заяву, в якій просив поновити його на посаді заступника начальника відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора №79ц від 24.01.2024р. «Про поновлення на посаді» скасовано наказ Генерального прокурора від 15.11.2019р. №1531ц та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України з 21.11.2019р.

Судом першої інстанції, також встановлено, що в провадженні відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України перебувало відкрите постановою від 19.01.2024р. виконавче провадження ВП №73892750 з примусового виконання виконавчого листа №420/7514/19, виданого 13.04.2021р. Одеським окружним адміністративним судом.

Постановою відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України від 13.02.2024р. виконавче провадження закрито на підставі п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» - у зв`язку із поновленням позивача на посаді наказом Офісу Генерального прокурора від 24.01.2024р.

З посиланням на те, що допущене до негайного виконання рішення суду від 05.10.2020р. по справі №420/7514/19 фактично виконано лише 24.01.2024р. ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 05.10.2020р. по 24.01.2024р. в сумі 1 503 824,22 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , зазначив, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення і цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення такого працівника на роботі негайно, після ухвалення рішення, незалежно від набрання ним законної сили, отримання стягувачем виконавчого листа та пред`явлення такого виконавчого документу до примусового виконання. За висновками суду, у даному випадку Офісом Генерального прокурора допущено затримку виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді у період з 06.10.2020р. по 23.01.2024р., тобто 845 робочих дні. Судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці перед звільненням становить 1777,57 грн. А відтак, суд дійшов висновку, що на користь позивача з Офісу Генерального прокурора підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду по справі №420/7514/19 за період з 06.10.2020р. по 23.01.2024р. включно у сумі 1502046,65 грн. з вирахуванням (виключенням) середнього заробітку, який підлягає нарахуванню відповідачем на користь позивача за період з 12.05.2020р. по 30.04.2021р., працевлаштування ОСОБА_1 в АТ «Харківобленерго».

Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

У силу ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Положеннями ст.236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз зазначених вище норм вказує на те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Добровільне виконання рішення суду боржником це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не залежить від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Так, стаття 236 КЗпП України передбачає обов`язок роботодавця, у разі затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, виплатити працівнику середній заробіток за час затримки.

Таким чином, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України, суду належить встановити, чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення з`ясуванню підлягає період цієї затримки, який обраховується від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі та фактичного допуску працівника до роботи; та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Верховний Суд у постанові від 20.10.2022р. по справі №160/12318/21 зазначив, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Стаття 236 КЗпП України не містить жодних застережень щодо звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Колегія суддів звертає увагу на те, що наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Усталеною є позиція Верховного Суду про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем (зокрема, постанови Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі №2340/3029/18, від 24 грудня 2020 року у справі №807/2434/15, від 19 квітня 2021 року у справі №826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі №640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі №826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року у справі №640/19103/19, від 05 травня 2022 року у справі №280/4402/21, від 19 жовтня 2023 року у справі №380/8582/22, від 14 березня 2024 року у справі №640/16392/20).

Колегія суддів, також, звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09.11.2022р. у справі №460/600/22, який урахувавши раніше висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування статті 236 КЗпП України, зазначив, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи не звернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущеного до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.

Практика Верховного Суду щодо застосування вказаної норм права є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних постановах, є релевантними до обставин цієї справи, тож колегія суддів вважає за необхідне застосувати їх до спірних правовідносин.

Доводи апелянта, що сам позивач не вживав заходів для своєчасного виконання судового рішення про поновлення його на посаді не заперечують того, що відповідач, зволікаючи і очікуючи ініціативи з боку працівника, допустив таким чином затримку у його виконанні, адже протягом більше трьох років наказ про поновлення на посаді ОСОБА_1 не видано.

Що ж до посилання апелянта на Закон України «Про виконавче провадження», то колегія суддів зазначає, що Законом України від 05 лютого 2021 року 1217-ІХ змінено частину другу статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» та викладено її у такій редакції «рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження».

Указана норма набрала чинності з 10 березня 2021 року.

Приписи статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», крім накладення штрафу за невиконання рішення суду, передбачають надсилання боржнику вимоги виконати рішення, яке підлягає негайному виконанню протягом трьох робочих днів.

Водночас, статтею 76 цього Закону передбачена відповідальність за невиконання законних вимог виконавця та порушення вимог цього Закону.

Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

На підставі викладеного у сукупності колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що в спірних правовідносинах підтверджено обставину затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді, а тому він має право, відповідно до статті 236 КЗпП України, на виплату середнього заробітку за час затримки його виконання, тобто за період з 06.10.2020р. (наступний день після ухвалення рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.10.2020р. у адміністративній справі №420/7514/19) по 23.01.2024р. (дата, що передує даті прийняття Офісом Генерального прокурора наказу №79ц від 24.01.2024р. «Про поновлення на посаді»).

Заперечуючи правильність проведеного судом першої інстанції розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , апелянт лише посилається на те, що судом не вирахувано з суми, яка підлягає стягненню з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 , отриманої позивачем заробітної плати під час роботи в АТ «Харківобленерго».

Колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта, оскільки в оскаржуваному судовому рішенні суд зазначив, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді з вирахуванням (виключенням) середнього заробітку за період з 12.05.2020р. по 30.04.2021р. включно, тобто період працевлаштування ОСОБА_1 в АТ «Харківобленерго».

При вирішенні наданого спору колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 05 жовтня 2023 року по справі №340/693/22, де зазначено, що самостійне працевлаштування позивача у період невиконання відповідачем обов`язку щодо виконання рішення суду про поновлення його на попередній роботі не може бути трансльоване на користь відповідача задля уникнення чи зменшення встановленої законом відповідальності. Стаття 236 КАС України не передбачає умов звільнення від такої відповідальності.

Водночас, ОСОБА_1 правом на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції від 04.06.2024р. не скористався, незгоди з рішенням суду щодо вирахування з суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді сум заробітної плати, отриманої ним під час роботи в АТ «Харківобленерго», не висловив, а тому, враховуючи положення ст.308 КАС України (межі перегляду судом апеляційної інстанції), колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення у відповідній частині.

Відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 30 липня 2024 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук