Справа № 600/1549/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/1549/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у його звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити військовослужбовця, командира 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 старшого лейтенанта ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами - як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину віком до 18 років.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач безпідставно відмовив позивачу у звільненні його з військової служби на підставі абзацу 11 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Так, в обґрунтування наявності підстав для звільнення з військової служби позивач посилається на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 02 лютого 2024 року у справі №722/2613/23, яким було задоволено спільну заяву ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлено факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 свого неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тобто, назване рішення суду, на думку позивача, засвідчує факт самостійного виховання ним дитини віком до 18 років, а тому він підлягає звільненню з військової служби. Відповідно, відмова відповідача у звільненні з військової служби є протиправною. При цьому позивач вважає безпідставними доводи відповідача щодо того, що факт відсутності участі матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав, смерті тощо, оскільки законодавством не визначено переліку документів, який підтверджує факт самостійного виховання дитини (дітей). Натомість, як вважає позивач, такими документами можуть бути як рішення суду про позбавлення батьківських прав, так і рішення про встановлення факту самостійного виховання дітей. Таким чином, право позивача на звільнення з військової служби у зв`язку із здійсненням самостійного виховання дитини віком до 18 років кореспондується з обов`язком відповідача розглянути в встановленому порядку рапорт ОСОБА_1 та звільнити його з військової служби за наявності документів, які підтверджують це право.

Ухвалою суду від 11 квітня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи; клопотання позивача про витребування доказів задоволено; витребувано у військової частини НОМЕР_1 копію поданого позивачем рапорту про його звільнення з військової служби як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років, відповідно до абзацу 11 підпункту «г» пункту 2 частини статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», разом із копіями поданих до рапорту додатків.

У поданому до суду відзиві відповідач зазначив про законність відмови позивачу у звільненні його з військової служби, вказуючи, що рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 02 лютого 2024 року у справі №722/2613/23 не свідчить про те, що колишня дружина позивача - ОСОБА_2 не позбавлена права приймати участь у вихованні їх спільного неповнолітнього сина. Водночас, посилаючись на положення Сімейного кодексу України, відповідач вважає, що з огляду на те, що у позивача та його колишньої дружини є спільний син, вони мають взаємні обов`язки щодо його догляду та виховання, а якщо ОСОБА_2 не приймає участь у вихованні малолітньої дитини, то це є підставою для звернення до суду про позбавлення її батьківських прав. Відповідач вважає, що доводи позову не свідчать про те, що ОСОБА_1 може бути звільнений з військової служби на підставі абзацу 11 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», маючи рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини та договір про визначення місця проживання дитини. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Правом подати відповідь на відзив позивач не скористався.

Ухвалою суду від 11 квітня 2024 року витребувано у військової частини НОМЕР_1 належним чином засвідчені копії наказів по особовому складу, по стройовій частині відносно ОСОБА_1 за період проходження ним військової служби.

Ухвалою суду від 11 квітня 2024 року витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , державного кордону України з 01 березня 2023 року.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16 березня 2022 року №98 ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу військової частини на посаду командира 1 стрілецького взводу 4 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 11 листопада 2023 року №322 ОСОБА_1 , командир 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 , з 11 листопада 2023 року посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.

У березні 2024 року ОСОБА_1 подав командиру військової частини НОМЕР_2 рапорт (зареєстрований у військовій частині НОМЕР_2 11 березня 2024 року за вх. №910) щодо звільнення його з військової служби у Збройних Силах України на підставі абзацу 11 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із сімейними обставинами, а саме у зв`язку із тим, що він самостійно виховує дитину до 18 років. На підтвердження факту самостійного виховання дитини віком до 18 років ОСОБА_1 надав копію рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 02 лютого 2024 року у справі №722/2613/23 та свідоцтво про народження сина ОСОБА_3

14 березня 2024 року командиром військової частини НОМЕР_2 направлено на адресу командира військової частини НОМЕР_1 супровідний лист із рапортом та документами командира 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 старшого лейтенанта ОСОБА_1 на звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме:

- рапорт лейтенанта ОСОБА_1 на звільнення;

- належним чином завірену копію паспорта громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 , виданого 17 квітня 2007 року Сокирянським РВ УМВС України в Чернівецькій області;

- належним чином завірену копію картки № НОМЕР_5 фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 , виданої 27 червня 2007 року ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- належним чином завірену копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_6 , виданого 09 вересня 2021 року Сокирянським відділом ДРАЦС у Дністровському районі Черінвецької області;

- належним чином завірену копію рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 02 лютого 2024 року (єдиний унікальний номер №722/2613/23), яке набрало законної сили 04 березня 2024 року;

- правовий висновок щодо підстав звільнення ОСОБА_1 в якому вказано, що останній не може бути звільнений з військової служби згідно абзацу 11 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовець, який самостійно виховує дитину віком до 18 років.

Як вбачається з правового висновку помічника командира бригади з правової роботи - начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_1 , в такому вказано, зокрема, що з березня 2022 року ОСОБА_1 проходить службу у Збройних Силах України і з 01 січня 2023 року фізично перебуває у Харківській області і ніяк не міг здійснювати догляд за своїм неповнолітнім сином, 2021 року народження. Мати дитини не померла, не визнана судом безвісно відсутньою, не оголошена судом померлою, або судовим рішенням не позбавлена батьківських прав. В інших випадках мати зобов`язана приймати участь у вихованні та утриманні дітей. Посилаючись на норми Сімейного кодексу України, уповноваженою особою відповідача вказано у правовому висновку, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з одним з них не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини. Не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов`язку та позбавляє права брати участь у вихованні дитини. Таким чином, можна дійти висновку, що лише рішення суду щодо позбавлення особи батьківських прав є підтвердженням факту самостійного виховання дитини одним із батьків.

На підставі наведеного у правовому висновку вказано, що рапорт ОСОБА_1 не може бути задоволений і він не може бути звільнений з військової служби згідно абзацу 11 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовець, який самостійно виховує дитину віком до 18 років.

Не погоджуючись з указаною відмовою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Пунктами 2 та 4 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", визначено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_4 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Кабінету Міністрів України невідкладно: 1) ввести в дію план запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в Україні; 2) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

Указами Президента України №133/2022 від 14.03.2022, №259/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023, №451/2023 від 26.07.2023, №734/2023 від 06.11.2023, № 49/2024 від 05.02.2024, № 271/2024 від 06.05.2024 строк дії воєнного стану продовжувався.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону №2232-XII).

Пунктом 6 статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачені такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 починаючи з березня 2022 року проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період в особовому складі військової частини НОМЕР_2 .

У березні 2024 року позивач подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі абзацу 11 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який в порядку підпорядкованості був направлений військовій частині НОМЕР_1 .

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 26 червня 2024 року у справі №420/23353/23, розгляд рапорту про звільнення з військової служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність, зокрема, сімейних обставин або інших поважних причин, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

За результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 військова частина НОМЕР_1 відмовила позивачу у звільненні його з військової служби.

Надаючи оцінку указаним діям відповідача, суд зазначає таке.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Зокрема, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII ( у редакції на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах (під час воєнного стану): через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Отже, однією з підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини є самостійне виховання ним дитини (дітей) віком до 18 років.

Згідно обставин даної справи, позивач обґрунтовує наявність у нього підстав для звільнення з військової служби тим, що він самостійно виховує свого неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Так, матеріалами справи підтверджується, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 09 вересня 2021 року, виданого Сокирянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дністровському районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), ОСОБА_1 є батьком, а ОСОБА_2 - матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 02 лютого 2024 року у справі №722/2613/23, яке набрало законної сили 04 березня 2024 року, розглянуто у відкритому в судовому засіданні в порядку окремого провадження цивільну справу за спільною заявою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та вирішено:

- спільну заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити;

- розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_7 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований 21.07.2014 року Виконавчим комітетом Білоусівської сільської ради Сокирянського району Чернівецької області за актовим записом №08;

- встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Саме на указане судове рішення посилається позивач в обґрунтування заявлених у цьому позові вимог.

Поряд з цим суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-III (далі - Закон №2402-III) встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону №2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

За змістом частин першої та другої статті 15 Закону №2402-III дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів, визначені Сімейним кодексом України.

Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Частинами першою, п`ятою статті 150 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до частини першої статті 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 Сімейного кодексу України).

Статтею 155 Сімейного кодексу України встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Порядок вирішення батьками питань щодо виховання дитини визначений статтею 157 Сімейного кодексу України

Так, відповідно до частин першої-третьої статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Абзацом першим частини четвертої статті 157 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

При цьому, згідно з частинами першою, другою статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав визначені статтею 164 Сімейного кодексу України, відповідно до пункту 2 частини першої якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Отже, Сімейним кодексом України чітко передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають (перебували) вони в шлюбі між собою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Одним із способів виконання батьками обов`язку утримувати дитину є стягнення аліментів за домовленістю сторін або за рішенням суду.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати або батько має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Зміст указаних норм також свідчить і про те, що проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дітей, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дитини (дітей).

У постанові від 13 червня 2018 року за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховний Суд вказав, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з одним з батьків, що включає в себе обов`язок щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини.

Оскільки предметом цього позову є відмова військової частини НОМЕР_1 у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами (як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину віком до 18 років), то судом надається оцінка тим документам, які були подані позивачем відповідачу до рапорту про звільнення та, відповідно, досліджувалися останнім при вирішенні поставленого військовослужбовцем питання.

Як вбачається з переліку документів, які були додані позивачем до рапорту про звільнення з військової служби, підставою для його звільнення, фактично, на його думку, є рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 02 лютого 2024 року у цивільній справі №722/2613/23, яке набрало законної сили 04 березня 2024 року.

Так, в ході розгляду спільної заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у цивільній справі №722/2613/23 судом загальної юрисдикції було встановлено, що 21.07.2014 року між заявниками було укладено шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Білоусівської сільської ради за актовим записом №08. Під час шлюбу у заявників народився син - ОСОБА_3 . Заявники з березня 2023 року не підтримують між собою шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство, разом не проживають, а тому розірвання шлюбу дійсно відповідає їхній волі.

Окрім цього судом у цивільний справі №722/2613/23 було встановлено, що розірвання шлюбу не буде порушувати права малолітньої дитини, яка проживає разом з батьком ОСОБА_1 та перебуває на його утриманні, оскільки згідно договору, укладеного 02.12.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Душинською Н.В., заявники визначили з ким із них буде проживати дитина та яку участь у забезпеченні умов її життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ними права на особисте виховання сина.

Так, згідно п. 1.3 вказаного договору, сторони визначили місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 за фактичним місцем проживання батька.

Зважаючи на те, що мати дитини проживатиме за межами території України, а дитина навчатиметься на території України (в дошкільних та шкільних навчальних закладах), сторони домовились, що батько одноособово виховуватиме та утримуватиме дитину до досягнення нею повноліття.

Крім цього, в судовому засіданні у цивільній справі №722/2613/23 заявниця ОСОБА_2 зазначила, що з березня 2023 року проживає за кордоном, в Україну повертатися не планує, адже влаштовує особисте життя. Під час шлюбу з ОСОБА_1 у них виникали постійні сварки, не було порозуміння. Утримувати дитину вона не має змоги, адже вивезти її закордон не може. Договір про визначення місця проживання їхнього спільного сина вона уклала добровільно, адже останній проживає за місцем реєстрації та проживання батька в с. Білоусівка Дністровського району Чернівецької області, який його самостійно виховує та утримує.

Вирішуючи в межах даних спірних відносин питання про наявність у ОСОБА_1 правових підстав для звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яке він обґрунтовує рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області у справі №722/2613/23 від 02 лютого 2024 року, суд, беручи до уваги зазначені вище положення Сімейного кодексу України, зазначає, що рішенням суду у справі №722/2613/23 мати неповнолітної дитини ОСОБА_3 - ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав та, відповідно, права приймати участь у його вихованні.

Водночас утримання, виховання сина та догляд за ним є її обов`язком відповідно до зазначених вище положень Сімейного кодексу України. У протилежному випадку якщо ОСОБА_2 не приймає участь у вихованні малолітньої дитини, то таке є підставою для позбавлення її батьківських прав згідно норм статті 164 Сімейного кодексу України.

Натомість розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо, визначення місця проживання дітей із батьком, не можуть розцінюватися судом як самостійне виховання батьком дитини та бути підставою для звільнення особи з військової служби відповідно до абзацу 11 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

До того ж, стосовно проживання ОСОБА_2 з березня 2023 року за кордоном та відсутність її наміру повертатися до України, про що вказувалося позивачем, то такі твердження є безпідставними, адже спростовуються наданими на виконання вимог ухвали суду від 11 квітня 2024 року відомостями Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про те, що ОСОБА_2 здійснювала перетин державного кордону України 26 березня 2024 року о 08 год. 07 хв. і того ж дня о 09 год. 05 хв. повернулась на територію України.

Отже, ОСОБА_2 фактично перебуває на території України, на постійне проживання за кордон не вибула.

Наведені обставини свідчать про фактичну можливість виконання ОСОБА_2 свого обов`язку щодо виховання неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 має рівні права щодо свого сина разом зі своїм колишнім чоловіком - ОСОБА_1 навіть і після розірвання з ним шлюбу.

У ході судового розгляду справи позивачем на підтвердження доводів про самостійне виховання свого неповнолітнього сина не було надано доказів і смерті чи визнання безвісно відсутньою мати дитини - ОСОБА_2 .

Крім цього, позивачем (його представником) у ході судового розгляду даної справи жодним чином не спростовано тверджень відповідача, вказаних у правовому висновку за результатами розгляду рапорту позивача про звільнення його з військової служби, щодо перебування ОСОБА_1 фізично у Харківській області з 01 січня 2023 року у зв`язку з проходженням служби у Збройних Силах України.

Вказана обставина, на переконання суду, додатково свідчить про те, що позивач станом на час звернення із рапортом (березень 2024 року) не міг здійснювати самостійне виховання свого неповнолітнього сина.

Отже, дослідивши додані позивачем до рапорту про звільнення з військової служби документи, суд погоджується з твердженнями відповідача про те, що ОСОБА_1 не доведено того, що він дійсно самостійно виховує свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

Враховуючи викладене у своїй сукупності, суд вважає, що позивачем не було надано відповідачу (як і до позову) належних, достовірних та достатніх доказів того, що саме він дійсно самостійно виховує дитину віком до 18 років - свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

За таких обставин суд приходить до висновку про правомірність відмови відповідача у звільненні позивача з військової служби під час дії воєнного стану на підставі абзацу 11 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

У спірних відносинах відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Правові підстави для задоволення даного позову відсутні.

Водночас суд зазначає, що позивач за наявності у нього інших документів, окрім тих, які були додані до рапорту, зареєстрованого у військовій частині НОМЕР_2 від 11 березня 2024 року за вх.№910, не позбавлений права звернення до військової частини з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої - третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач не довів обґрунтованість заявлених вимог. Натомість відповідачем доведено, що у спірних відносинах він діяв обґрунтовано та правомірно. Тому, позов задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 30 липня 2024 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ); відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ).

Суддя О.П. Лелюк