Справа № 160/20977/23
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 липня 2024 року м. Дніпросправа № 160/20977/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 року (головуючий суддя Конєва С.О.)

в адміністративній справі №160/20977/23 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 18.08.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення за період з 09.03.2022р. по 20.07.2023р. без використання посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022 року, 01.01.2023р. на відповідний тарифний коефіцієнт;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошове забезпечення за період з 05.03.2022р. по 20.07.2023р. з використанням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022 року, 01.01.2023р. на відповідний тарифний коефіцієнт з урахуванням раніше виплачених сум та з урахуванням належних податків та зборів.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у період з 09.03.2022р. по 20.07.2023р. позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 , за наказами від 18.07.2023р. №11/РС, від 20.07.2023р. №201 його було звільнено у запас Збройних Сил України за підпунктом 1 п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері дружини із числа осіб з інвалідністю). Станом на день виключення зі списків особового складу всупереч вимогам п.242 Положення №1153/2008 відповідач не провів з ним розрахунок при звільненні, оскільки у наведений період йому нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року згідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 (набрала чинності з 01.03.2018р.), тобто, у меншому розмірі ніж передбачено Законами України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за якими у 2022-2023р. було установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2022р. 2481 грн., з 01.01.2023р. 2684 грн. відповідно. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, оскільки базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії згідно ст. 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили, а відповідно, позивач вважає, що у цих правовідносинах підлягають застосуванню положення законів про Державний бюджет України на відповідний рік згідно до вимог ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України, Конституції України, а також правової позиції, яка наведена у постанові Верховного Суду від 19.06.2023р. у справі №160/14974/21.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення із застосуванням розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, що становив 2102 грн. згідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за період з 09.03.2022р. по 20.07.2023р.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) грошове забезпечення із застосуванням розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, що становив 2102 грн. згідно до вимог статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за період з 09.03.2022р. по 20.07.2023р. з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що своєю бездіяльністю щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошового забезпечення із застосуванням розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, що становив 2102 грн. згідно до вимог статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за спірний період з 09.03.2022р. по 20.07.2023р., відповідач порушив права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такої бездіяльності протиправною, виходячи з повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що підлягають частковому задоволенню і похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошового забезпечення із застосуванням розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, що становив 2102 грн. згідно до вимог статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за спірний період з 09.03.2022р. по 20.07.2023р., виходячи з того, що судом встановлено протиправність бездіяльності відповідача у наведеній частині позову, а тому належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із повноважень адміністративного суду, визначених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем та відповідачем подані апеляційні скарги.

Позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Вказує, що у цих правовідносинах підлягають застосуванню положення законів про Державний бюджет України на відповідний рік згідно до вимог ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України, Конституції України, а також правової позиції, яка наведена у постанові Верховного Суду від 19.06.2023р. у справі №160/14974/21.

Відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Вказує, що відсутні підстави для перерахунку грошового забезпечення позивача, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення, що проходять військову службу, є розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 09.03.2022р. по 20.07.2023р. проходив військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується копією паспорта позивача, копією витягу з наказу від 20.07.2023р. №201 та відомостями, які наведені у копії військового квитка позивача серії НОМЕР_4 , наявних у справі (а.с.5-9,11).

Згідно витягу з наказу від 20.07.2023р. №201 - позивача, звільненого за наказом від 18.07.2023р. №11/РС у запас Збройних Сил України за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за сімейними обставинами - у зв`язку з наявністю матері дружини із числа осіб з інвалідністю), було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення ВЧ НОМЕР_1 з 20.07.2023р. (а.с.11).

Позивач у позові зазначає, що його грошове забезпечення за період з 09.03.2022р. по 20.07.2023р. було розраховано з показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018р., тоді як, такий розрахунок повинен був бути проведений із величини прожиткового мінімуму на відповідний рік, а саме: на 01.01.2022р. та 01.01.2023р. 2481 грн. та 2684 грн., відповідно (а.с.25-26).

З огляду на викладене, позивач вважає, що він має право на нарахування такого грошового забезпечення за згаданий вище період із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи за відповідним Законом України про Державний бюджет України станом на 01.01.2022р. 2481 грн., станом на 01.01.2023р. 2684 грн., у зв`язку із чим просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення (посадовий оклад та оклад за військовим званням) за період з 09.03.2022р. по 20.07.2023р. без використання розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р., 01.01.2023р., а також і зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошове забезпечення (посадовий оклад та оклад за військовим званням) за згаданий період із наведеного вище показника з урахуванням раніше виплачених сум та з урахуванням належних податків та зборів. Суд першої інстанції позов задовольнив частково.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20.12.1991 року №2011-XII.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20.12.1991 року №2011-XII.

Окрім того, цей Закон встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно частин 1-3 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Приписами частини 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Слід взяти до уваги, що 30.08.2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01.03.2018 року (Постанова КМУ №704).

Зазначеною Постановою КМУ №704 було збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців з 01.03.2018р.

Відповідно до пункту 4 Постанови КМУ №704 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з Додатками 1, 12, 13, 14.

Приміткою 1 Додатку 1 до Постанови №704 визначено, що посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

При цьому, 21.02.2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (Постанова КМУ №103), якою внесено зміни до Постанови КМУ № 704, зокрема, пункт 4 викладено в новій редакції:

«установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14» (п.6 Постанови КМУ №103).

Постанова КМУ №103 набула чинності 24.02.2018 року.

Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови КМУ №103, яким були внесені зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704.

З огляду на вказане, слід дійти висновку про необхідність застосування з 29.01.2020 року (дати набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі №826/6453/18) положень пункту 4 Постанови КМУ №704 в редакції до 24.02.2018 року, тобто в редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постановою КМУ № 103.

Таким чином, з 01.01.2020 року положення пункту 4 Постанови КМУ №704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою КМУ № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.

Через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у осіб з числа військовослужбовців виникло право на нарахування та виплату грошового забезпечення, яке визначається шляхом застосування пункту 4 Постанови КМУ № 704 у редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постанови КМУ №103 (тобто, до 24.02.2018р.) із використанням для його визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 02.08.2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно приписів Постанови КМУ №704, позивачеві у період з 09.03.2022р. по 20.07.2023р. нараховувалось на виплачувалось грошове забезпечення із розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018р., що згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» складав 1762 грн.

При цьому, зазначені факти відповідачем не спростовані.

Разом з тим, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визначено, що розмір прожиткового мінімуму працездатних осіб з 01.01.2020 року становив 2102 грн., при цьому, будь-яких застережень щодо застосування такої розрахункової величини такий закон не містить.

В свою чергу, Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» у статті 7 містить застереження щодо розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, який з 1 січня визначений у розмірі 2102 грн.

Аналогічні застереження містяться як у статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», так і у статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», якими визначено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів, становив 2102 грн.

Відтак, із наведеного слідує, що у 2021, у 2022 та 2023 роках законодавець з поміж працездатного населення країни виокремив таку категорію як працездатні особи, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також призупинив збільшення прожиткового мінімуму для таких осіб, встановленого на 1 січня календарного року, залишивши його на рівні 2102 грн.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26.12.2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними.

Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Отже, зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.

Згідно з Законом України „Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії державні соціальні гарантії це встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами (абз.2, 3 статті 1).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі „Ейрі проти Ірландії також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового.

Також і у рішенні ЄСПЛ у справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету.

Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство (п. 23 Рішення).

З огляду на наведене та враховуючи збройну агресію рф проти України, яка розпочалася 24.02.2022р., введення воєнного стану на всій території України а, відповідно, і складне фінансове становище держави, призупинення державою підвищення державних соціальних гарантій (мінімальних розмірів оплати праці працівників державних органів) шляхом внесення відповідних положень до Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік в частині призупинення (зупинення) збільшення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, на відповідний календарний рік та залишивши його (при цьому, не зменшуючи його розмір, який був у 2021) у 2022 році та у 2023 році на рівні 2102 грн., є пропорційним, співмірним та відповідає критерію справедливості.

Отже, із аналізу наведених вище норм видно, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018р. (становив 1762 грн.), а прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, на відповідний календарний рік, а саме: станом на 01.01.2022р. та станом на 01.01.2023р. становив -2102 грн.

Тобто, вказаний показник у 2022 та 2023 роках був більшим, а відповідно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач у період з 09.03.2022р. по 20.07.2023р. має право лише на нарахування та виплату йому грошового забезпечення із застосуванням розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, що становив 2102 грн. у 2022 та у 2023 році з урахуванням застережень, які містяться у статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та у статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік».

Водночас, згідно приписів ч.1, ч.3 ст.15 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом.

Будь-яка Висока Договірна Сторона, використовуючи це право на відступ від своїх зобов`язань, у повному обсязі інформує Генерального секретаря Ради Європи про вжиті нею заходи і причини їх вжиття. Вона також повинна повідомити Генерального секретаря Ради Європи про час, коли такі заходи перестали застосовуватися, а положення Конвенції знову застосовуються повною мірою.

В пункті 3 Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану» зазначено про можливість тимчасового обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, визначених статтями 30-34, 38,39, 41-44, 53 Конституції України.

На виконання вказаних вимог щодо обсягу відступу від своїх зобов`язань за Конвенцією, Україною було надіслано Генсеку ООН повідомлення у формі нотифікації, у якому з посиланням на відповідні норми Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від виконання яких Україна відмовляється, міститься, зокрема, і відмова від зобов`язань за ст.43 Конституції України, якою врегульовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Отже, із наведеного слідує, що на період дії воєнного стану, який введений в Україні з 24.02.2022р. і діє станом на дату прийняття даного рішення (27.11.2023р.), Україна відмовилася від зобов`язань за Конвенцією шляхом повідомлення Генсека ООН (надіслання відповідної нотифікації) в частині, зокрема, і підвищення своїм громадянам заробітної плати (грошового забезпечення) у відповідному році, починаючи з січня місяця, при цьому, залишивши за собою зобов`язання з виплати заробітної плати (грошового забезпечення) на рівні величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який був визначений у 2021р. (2102 грн.), шляхом внесення доповнень до положень ст.7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2022 та 2023 роки» враховуючи складний фінансовий стан держави під час дії воєнного стану у 2022 та 2023 роках, що відповідає вимогам ст.15 наведеного Конвенції та висновкам, наведеним у згаданому вище рішенню Європейського суду з прав людини.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем у ході судового розгляду даної справи відзиву на позов надано не було без поважної причини, а також і не надано належних, достатніх та допустимих доказів правомірності бездіяльності відповідача в частині не нарахування та не виплати позивачеві грошового забезпечення із застосуванням розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, що становив 2102 грн. згідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за спірний період з 09.03.2022р. по 20.07.2023р. з урахуванням встановлених вище судом обставин та аналізу чинного наведеного законодавства.

Суд першої інстанції, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошового забезпечення із застосуванням розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, що становив 2102 грн. згідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за спірний період з 09.03.2022р. 20.07.2023р., - дійшов висновку, що відповідач, вчинивши наведену бездіяльність, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), з таким висновком колегія суддів апеляційної інстанції погоджується.

Отже, своєю бездіяльністю щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошового забезпечення із застосуванням розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, що становив 2102 грн. згідно до вимог статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за спірний період з 09.03.2022р. по 20.07.2023р., відповідач порушив права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такої бездіяльності протиправною, виходячи з повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також підлягають частковому задоволенню і похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошового забезпечення із застосуванням розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, що становив 2102 грн. згідно до вимог статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за спірний період з 09.03.2022р. по 20.07.2023р., виходячи з того, що судом встановлено протиправність бездіяльності відповідача у наведеній частині позову, а тому належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із повноважень адміністративного суду, визначених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував (50):

Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції.

Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними.

Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом.

Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що задоволення позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошового забезпечення із застосуванням розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, що становив 2102 грн. згідно до вимог статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за період з 09.03.2022р. по 20.07.2023р. з урахуванням раніше виплачених сум, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Водночас, позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошове забезпечення за період з 05.03.2022р. по 20.07.2023р. із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р. за статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», станом на 01.01.2023р., за статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», виходячи зі змісту проаналізованих судом застережень, які містяться у наведеній статті, які є чинними на момент виникнення спірних відносин, - задоволенню не підлягають.

Не можуть бути задоволені і позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача вчинити вищенаведені дії щодо нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р. починаючи з 05.03.2022р., оскільки у основній позовній вимозі - визнання протиправною бездіяльності відповідача, позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача з 09.03.2022р., вказана дата підтверджується змістом копії військового квитка позивача (а.с.9), в той же час, на вимогу суду ні позивачем, ні відповідачем не було надано доказів зарахування до списків особового складу військової частини позивача саме з 05.03.2022р., як наслідок, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що похідна позовна вимога позивача може бути задоволена лише за період, який наведений у основній позовній вимозі, тобто, з 09.03.2022р.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що слід відмовити і у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошове забезпечення позивачеві з утриманням належних податків та зборів, оскільки утримання належних працівникові сум податків та зборів до бюджету є обов`язком роботодавця, у даному випадку, відповідача, та у зазначеній частині вимоги позивача направлені на захист права, яке ще є не порушеним, а відповідно, не порушене право судовому захисту не підлягає, виходячи з вимог ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст. 241-245, 250, 311, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 11.07.2024 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова