Справа № 540/244/20
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2024-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2024 р.м. ОдесаСправа № 540/244/20

Головуючий в 1 інстанції: Морська Г.М.

Місце та час укладення судового рішення «--:--», м. Херсон

Повний текст судового рішення складений 14.02.2022р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Вербицької Н.В., Скрипченка В.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління поліції охорони в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в Херсонській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління поліції охорони в Херсонській області про визнання протиправним та скасування наказу від 09.10.2019р. №251 о/с про його звільнення за власним бажанням; поновлення його на посаді охоронника групи охорони об`єктів та публічної безпеки Новокаховського міжрайонного відділу поліції; стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що він працював на посаді охоронника групи охорони об`єктів та публічної безпеки Новокаховського міжрайонного відділу поліції охорони, з якої в подальшому він був мобілізований та призначений на посаду водія військової частини НОМЕР_1 . Однак, відповідачем в порушення ст.119 КЗпП України без належних підстав (заяви про звільнення за власним бажанням написаної ним власноруч) протиправно звільнено його зі служби за власним бажанням.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 03.06.2020р. закрито провадження у адміністративній справі у зв`язку з тим, що позивач не проходив публічну службу та справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2020р. ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 03.06.2020р. про закриття провадження у справі - скасовано, адміністративну справу направлено до цього ж суду для продовження розгляду з підстав того, що постановлення спірної ухали поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. Непослідовність судових рішень про відмову у відкритті провадження у справі судами різної юрисдикції створила позивачу перешкоди у реалізації права на судовий захист та з огляду на наведені вище обставини суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що справа все ж таки має бути розглянута за правилами адміністративного судочинства у відповідності до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року по справі № 520/6612/17.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 14.02.2022р. позов задоволений частково; визнано протиправним та скасовано наказ Управління поліції охорони в Херсонській області від 09.10.2019 №251 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на посаді охоронника групи охорони об`єктів безпеки Новокаховського міжрайонного відділу Управління поліції охорони з 10.10.2019р.; стягнуто з Управління поліції охорони в Херсонській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.10.2019р. по 14.02.2022р. у сумі 183307,96 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів; стягнуто з Управління поліції охорони в Херсонській області на користь ОСОБА_1 5000грн. моральної шкоди; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції при прийнятті судового рішення дійшов до висновку, що заява, яка фактично стала підставою для прийняття наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади за власним бажанням, була написана іншою особою, звільнятися він не мав наміру, а тому спірний наказ про його звільнення є протиправним та підлягає скасуванню. При цьому, негативні емоції позивача внаслідок незаконного звільнення з роботи під час проходження військової служби, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з діями суб`єкта владних повноважень, а отже завдають йому моральної шкоди.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішення відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на помилкове застосування судом при вирішенні справи вимог законодавства, внаслідок чого просить рішення суду скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апелянт зазначає, що за відсутності повідомлень від ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивача та військової частини НОМЕР_1 про направлення ОСОБА_1 для проходження військової служби, відсутність останнього на робочому місці підтверджувала достовірність волевиявлення ОСОБА_1 про звільнення з роботи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню в частині помилкового визначення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судом встановлено, що з 05.05.2017р. ОСОБА_1 працював в Управлінні поліції охорони в Херсонській області. /а.с.4/

Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07.10.2019р. №3306 повідомлено Управління поліції охорони в Херсонській області про те, що ОСОБА_1 направлений до військової частини НОМЕР_1 для укладення контракту. /а.с.7/

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.10.2019р. №280 солдата ОСОБА_1 , призначено наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 07.10.2019р. №175-РС на посаду водія, з 07.10.2019р. заховано до списків особового складу та на всі види забезпечення. /а.с.8/

Наказом Управління поліції охорони в Херсонській області від 09.10.2019р. №251о/с ОСОБА_1 звільнено з 09.10.2019р. за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням), охоронника групи охорони об`єктів та публічної безпеки Новокаховського міжрайонного відділу Управління поліції охорони на підставі його заяви від 24.09.2019р. /а.с.6/

Не погоджуючись зі звільненням з роботи в Управлінні поліції охорони в Херсонській області позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог виходячи з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до ст.36 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (п.п.2 і 3 ст.23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч.3 та 4 ст.119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.ст.38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст.ст.40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (ст.45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»; 8) підстави, передбачені контрактом; 9) підстави, передбачені іншими законами.

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Положеннями ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (надалі Закон №2232-ХІІ) визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» (ч.4 ст.1 Закону №2232-ХІІ).

Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Частиною 2 ст.39 Закону №2232-ХІІ передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України, а також ч.1 ст.53 і ч.2 ст.57 Закону України «Про освіту», ч.2 ст.44, ч.1 ст.54 і ч.3 ст.63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», ч.2 ст.46 Закону України «Про вищу освіту».

Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України за працівниками призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Як вбачається з матеріалів справи, листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07.10.2019р. №3306 повідомлено Управління поліції охорони в Херсонській області про те, що ОСОБА_1 направлений до військової частини НОМЕР_1 для укладення контракту щодо проходження військової служби. /а.с.7/

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.10.2019р. №280 солдата ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 07.10.2019р. №175-РС на посаду водія розвідувального підрозділу, з 07.10.2019р. заховано до списків особового складу та на всі види забезпечення. /а.с.8/

Вищезазначені факти підтверджується і листом військової частини НОМЕР_1 від 18.07.2024р. №442/32. /а.с.213/

Оскаржуваним наказом Управління поліції охорони в Херсонській області від 09.10.2019р. №251о/с звільнено з 09.10.2019р. за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням) ОСОБА_1 , охоронника групи охорони об`єктів та публічної безпеки Новокаховського міжрайонного відділу Управління поліції охорони на підставі його заяви від 24.09.2019р. /а.с.6/

Тобто, відповідачем звільнено ОСОБА_1 в період призову його на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду та наявності у нього права на збереження місця роботи згідно ч.3 ст.119 КЗпП України.

Однак, позивач заперечує факт подання до Управління поліції охорони в Херсонській області заяви про звільнення за власним бажанням.

З наявної в матеріалах справи копії заяви про звільнення позивача вбачається, що вона подана ОСОБА_1 начальнику Управління поліції охорони в Херсонській області, із зазначенням звільнення за власним бажанням з 09.10.2019р. /а.с.58/

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Також, на підтвердження відсутності наміру звільнятися з Управління поліції охорони в Херсонській області за власним бажанням, позивачем подано до поліції заяву про вчинення кримінального правопорушення за якою 22.01.2020р. розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000160 за ч.1 ст.358 Кримінального кодексу України.

В рамках досудового розслідування старшим слідчим СВ Новокаховського ВП ГУНП в Херсонській області винесено постанову від 10.06.2020р. про призначення судово-почеркознавчої експертизи з метою дослідження підпису та рукописного тексту зробленого у заяві про звільнення за власним бажанням з Управління поліції охорони Херсонської області від імені ОСОБА_1 .

Статтею 43 Конституції України закріплено гарантії захисту громадян від незаконного звільнення, оскільки звільнення є крайнім заходом та має бути законним та обґрунтованим.

Однією з головних гарантій від незаконного звільнення є те, що роботодавець не може діяти довільно, на власний розсуд визначаючи як підстави, так і процедуру звільнення. Вона ґрунтується на загальновизнаних правилах, установлених у Конвенції Міжнародної організації праці №158, 1982р. «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» (ратифікована Україною 04.02.1994p.).

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1,2 ст.73 КАС України).

Відповідно до ст.74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З метою всебічного з`ясування обставин справи, ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 04.11.2020р. зобов`язано Новокаховський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області повідомити суд про результати проведення судово почеркознавчої експертизи заяви ОСОБА_1 , призначеної в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000160 за ч.1 ст.358 Кримінального кодексу України старшим слідчим СВ Новокаховського ВП ГУНП в Херсонській області постановою від 10.06.2020р. та надати до суду належним чином завірену копію висновку проведеної судово-почеркознавчої експертизи.

З наданого органом поліції, на виконання вищезазначеної ухвали суду першої інстанції, висновком експерта від 17.12.2021р. №СЕ-19/122-21/7338-ПЧ вбачається, що: 1. Рукописний текст, який починається словами «Начальникові управління поліції охорони…» та закінчується словами «…в Херсонській області з 09.10.2019» у наданій на дослідження заяві ОСОБА_1 начальникові Управління охорони в Херсонській області, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. 2. Підпис, розташований під рукописним текстом «…в Херсонській області з 09.10.2019» у заяві ОСОБА_1 начальникові Управління охорони в Херсонській області, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Колегія суддів погоджується, що питання, дослідженні експертом під час проведення судової почеркознавчої експертизи призначеної в рамках кримінального провадження №0000160 є ідентичними тим питанням, які необхідно дослідити під час розгляду даної справи, а саме: чи писав та чи підписував ОСОБА_1 заяву про звільнення за власним бажанням.

Тобто, висновком почеркознавчої експертизи підтверджено, що заява ОСОБА_1 від 24.09.2019р. про звільнення за власним бажанням була написана та підписана не ним, а іншою особою, що свідчить про протиправність оскаржуваного наказу Управління поліції охорони в Херсонській області від 09.10.2019р. №251о/с про звільнення позивача з роботи за власним бажанням.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку щодо протиправного звільнення позивача з роботи без належних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці з заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 (далі - Порядок №100) основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

За цим же пунктом нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Згідно довідки Управління охорони в Херсонській області від 21.02.2020р. заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці (серпень, вересень 2019 року), тобто 319 відпрацьованих годин становить 14628,66грн. /а.с.59/

Загальна тривалість вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 10.10.2019р. по 14.02.2022р. склала 4681 години.

Таким чином, середньогодинний заробіток позивача становить 45,86грн., а сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 214670,66грн.

Разом з тим, в силу ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Так, Верховний Суд у постанові від 24.03.2020р. у справі № 818/607/17 зазначив, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. З огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.

Оцінка рівня моральної шкоди залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.

Зважаючи на ці обставини, негативні емоції позивача внаслідок незаконного звільнення під час його перебування на військовій службі за контрактом перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з діями відповідача, а отже, завдали йому моральної шкоди.

Отже, з огляду на викладене і з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку щодо стягнення з Управління поліції охорони в Херсонській області на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5000грн.

Оскільки судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, та як наслідок неправильно застосовано норми матеріального права в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому рішення суду першої інстанції в порядку ст.317 КАС України підлягає частковому скасуванню.

Судові витрати розподіляються відповідно до ст.139 КАС України, якою передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат

При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Керуючись ст.ст.311, 139, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління поліції охорони в Херсонській області задовольнити частково, рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року скасувати в частині стягнення з Управління поліції охорони в Херсонській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.10.2019р. по 14.02.2022р. у сумі 183307,96грн., з відрахуванням обов`язкових платежів.

Ухвалити у цій частині постанову, якою стягнути з Управління поліції охорони в Херсонській області () на користь ОСОБА_1 (РОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.10.2019р. по 14.02.2022р. в сумі 214670 (двісті чотирнадцять гривень шістсот сімдесят) грн. 66 коп.

В іншій частині рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Суддя-доповідач А.В. Крусян
Судді Н.В. Вербицька В.О. Скрипченко