Справа № 320/6207/24
Суддя: Білоноженко М.А.
Дата ухвалення: 2024-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2024 року №320/6207/24

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Білоноженко М.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) із позовом до Київської обласної державної адміністрації (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Київської обласної державної адміністрації з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, оформлене Витягом з протоколу №65-23 від 28.09.2023 про визнання посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 2 серії НОМЕР_1 від 22.10.1999, виданим необґрунтовано та його вилучення та щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у підтвердженні статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 2;

- зобов`язати Комісію Київської обласної державної адміністрації з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та іншим категоріям громадян, прийняти рішення про підтвердження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 2;

- зобов`язати Київську обласну державну адміністрацію видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (категорія 2) серії Б.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач безпідставно оскаржуваним рішенням (Витяг з протоколу №65-23 від 28.09.2023) визнав посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 2 серії НОМЕР_1 від 22.10.1999, виданим необґрунтовано та його вилучив, оскільки позивач у період з 01.09.1988 по 29.06.1991 фактично на канікули, у вихідні, святкові дні проживав зі своїми батьками по АДРЕСА_1 (у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення), а реєстрація місця проживання у цей період у гуртожитку Малинівського СПТУ №36 Житомирської області, у якому позивач навчався, була потрібна виключно для отримання водійського посвідчення тракториста-машиніста. Також позивач вказав, що відповідач безпідставно, неправомірно та за відсутності на те правових підстав здійснив процедуру підтвердження статусу потерпілого з числа осіб, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення.

Ухвалою від 08.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач у визначений судом строк відзив на позов не подав.

Представник позивача подав заяву про виклик свідка для допиту в судове засідання, а також клопотання про розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Проте, такі заяву та клопотання суд залишає без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України) за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Частиною 2 статті 257 КАС України визначено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Так, за правилами спрощеного позовного провадження, в силу вимог ч. 4 статті 257 КАС України, не можуть бути розглянуті справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом розгляду даної справи є протиправне, на думку позивача, рішення відповідача про коригування митної вартості товарів. Тобто, дана справа не належить до переліку, визначеного ч. 4 статті 257 КАС України.

Згідно з ч. 1 статті 260 КАС України, питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача протягом двох днів із дня її надходження до суду постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням (ч. 4 статті 260 КАС України).

Суд зазначає, що згідно з ухвалою про відкриття провадження у цій справі сторонам була надана можливість повною мірою скористатися своїми процесуальними правами, у тому числі, але не виключно, надати суду відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення, пояснення з приводу заявлених позовних вимог, а також докази, які заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог КАС України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

Враховуючи предмет і підстави позову, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін, оскільки спірні правовідносини та предмет доказування у даній справі не вимагають його проведення для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Згідно з пунктом 10 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Розгляд справи по суті відповідно до частини 3 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розпочато через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Із наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що ОСОБА_1 було видано посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 2 серії НОМЕР_1 від 22.10.1999, як особі, що проживала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, тобто з 26.04.1986 по 31.12.1989 у смт. Вільча Поліського району Київської області.

Рішенням Комісії Київської обласної державної адміністрації з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, оформлене Витягом з протоколу №65-23 від 28.09.2023, під час підтвердження статусу потерпілого з числа осіб, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, категорія 2 - вирішено на підставі додаткових документів не підтверджено ОСОБА_1 статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 2, визнано посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 2 серії НОМЕР_1 від 22.10.1999, виданим необґрунтовано та його вилучення.

Підставою для прийняття вищезазначеного рішення слугував факт не підтвердження проживання позивача саме у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, тобто з 26.04.1986 по 31.12.1989 у смт. Вільча Поліського району Київської області, оскільки у період з 01.09.1988 по 29.06.1991 ОСОБА_1 навчався у гуртожитку Малинівського СПТУ №36 Житомирської області та був реєстрований у цей період у гуртожитку училища.

Не погодившись із рішенням відповідача про визнання необґрунтовано виданим та вилученням посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 2 серії НОМЕР_1 від 22.10.1999, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Під час вирішення спору по суті суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України гарантовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон №796-ХІІ).

Відповідно до статті 10 Закону №796-XII (у редакції, чинній на момент видачі позивачу посвідчення, категорії 2) учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців *, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 14 Закону №796-ХІІ для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, особи, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, - категорія 2.

Стаття 65 Закону №796-XII визначає порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, частиною першої якої передбачено, що учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України. Дітям, які не досягли повноліття, посвідчення видаються на загальних підставах та вручаються батькам.

Згідно із частинами 3, 4 вказаної статті посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом. Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 №551 «Деякі питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян» затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян (далі - Порядок №551), а також нові зразки посвідчень, що видаються особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, громадянам, які брали участь у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, громадянам, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих, дружині (чоловіку) померлого (померлої) громадянина (громадянки) з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (потерпілих), смерть якого (якої) пов`язана з Чорнобильською катастрофою або з участю у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, опікунам дітей (на час опікунства) померлого (померлої) громадянина (громадянки), смерть якого (якої) пов`язана з Чорнобильською катастрофою, згідно з додатками 1-14.

Документами, що підтверджують статус постраждалих осіб та право користуватися пільгами і компенсаціями, встановленими Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (стаття 65 Закону).

Відповідно до пункту 7 Постанови №551 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2018 року №1172) обласним, Київській міській державним адміністраціям (далі - уповноважені органи) надано повноваження утворити комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян (далі - регіональні комісії) та провести до 01 січня 2020 року заміну таких посвідчень; особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1); учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорії 2 та 3) з числа громадян, які брали участь у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт; особи, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 2), з числа постраждалих від радіаційного опромінення за інших обставин не з власної вини.

Згідно положень п. 11 Порядку №551 у разі встановлення регіональними комісіями факту необґрунтованої видачі посвідчення відповідної категорії таке посвідчення на підставі рішення цієї комісії підлягає вилученню уповноваженими органами.

Суд зазначає, що заміна таких посвідчень має проводитись на підставі матеріалів справи, які були підставою для визначення статусу, тому необґрунтованим є посилання ОСОБА_1 на те, що відповідач безпідставно, неправомірно та за відсутності на те правових підстав здійснив процедуру підтвердження статусу потерпілого з числа осіб, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, категорія 2.

Відповідно до п. 13 Порядку №551 спірні питання щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, та осіб, евакуйованих із зони відчуження в 1986 році, розглядаються утвореними Київською та Житомирською облдержадміністраціями комісіями з вирішення спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також осіб, евакуйованих із зони відчуження в 1986 році, на підставі підтвердних документів про участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, евакуацію із зони відчуження в 1986 році, документів, що підтверджують факт проживання в населеному пункті, віднесеному до зони відчуження. Особові справи громадян надсилаються на розгляд комісій, зазначених в абзаці першому цього пункту, за рішенням регіональних комісій.

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Комісії Київської обласної державної адміністрації з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, оформлене Витягом з протоколу №65-23 від 28.09.2023, під час підтвердження статусу потерпілого з числа осіб, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, категорія 2 - вирішено на підставі додаткових документів не підтверджено ОСОБА_1 статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 2, визнано посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 2 серії НОМЕР_1 від 22.10.1999, виданим необґрунтовано та його вилучення.

Так, підставою для прийняття вищезазначеного рішення слугував факт не підтвердження проживання позивача саме у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, тобто з 26.04.1986 по 31.12.1989 у смт. Вільча Поліського району Київської області, оскільки у період з 01.09.1988 по 29.06.1991 ОСОБА_1 навчався у гуртожитку Малинівського СПТУ №36 Житомирської області та був реєстрований у цей період у гуртожитку училища, що підтверджується довідкою ДНС «Малинівський професійний ліцей» від 08.08.2023 №261 та не заперечується позивачем.

У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання -житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Отже, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Таким чином, посилання позивача на те, що він у період з 01.09.1988 по 29.06.1991 ніби то фактично проживав зі своїми батьками по АДРЕСА_1 (у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення) - не приймається судом до уваги, так як проживання позивача на канікулах, у вихідні, святкові дні у будинку своїх батьків не є обставиною саме постійного проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, а лише свідчить про тимчасове перебування/проживання позивача у такій зоні.

Згідно п. 14 Порядку №551 рішення комісій, зазначених у пункті 13 цього Порядку, є підставою для видачі посвідчень відповідної категорії. У разі встановлення такими комісіями факту необґрунтованої видачі посвідчення відповідної категорії таке посвідчення на підставі рішення таких комісій підлягає вилученню уповноваженими органами.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що відповідач за наявності на те правових підстав під час підтвердження статусу потерпілого з числа осіб, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, категорія 2, прийняв рішення у формі протоколу про не підтверджено ОСОБА_1 статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 2, тому правомірно визнав посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 2 серії НОМЕР_1 від 22.10.1999, виданим необґрунтованим та вказав про його вилучення.

Згідно частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, позовні вимоги суд вважає необґрунтованими, у зв`язку із чим адміністративний позов не підлягає до задоволення.

У відповідності до положень ст. 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 - 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Білоноженко М.А.