Справа № 420/22536/24
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2024-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
30 липня 2024 року м. Одеса
Суддя Одеського окружного адміністративного суду Андрухів В.В.,
розглянувши матеріали:
за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 )
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить:
1. Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з лютого 2016 р. по лютий 2018 р. включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 р., а за період з березня 2018 р. по грудень 2018 р. - включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - березень 2018 р.
2. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з лютого 2016 р. по лютий 2018 р. включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 р., а за період з березня 2018 р. по грудень 2018 р. - включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - березень 2018 р. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
3. Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 р. по 18.08.2023 р., одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби; компенсації за 35 невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2015 рік (із розрахунку 35 діб), за 35 невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2016 рік (із розрахунку 35 діб), за 15 невикористаних календарних дні щорічної основної відпустки за 2020 рік (із розрахунку 40 діб), за 21 невикористаний календарний день щорічної основної відпустки за 2021 рік (із розрахунку 40 діб), за 40 невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2022 рік (із розрахунку 40 діб), за 45 невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2023 рік (із розрахунку 45 діб); за 98 невикористаних календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій (2017-2023 рр.); місячного грошового забезпечення з урахуванням надбавки за особливості проходження служби у розмірі 65 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків до посадового окладу за період з 01 по 18 серпня 2023 року; преміювання з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за спеціальним званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 р., на 01.01.2021 р., на 01.01.2022 р., на 01.01.2023 р. на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12,13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30 серпня 2017 року Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб.
4. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 р. по 18.08.2023 р., одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби; компенсації за 35 невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2015 рік (із розрахунку 35 діб), за 35 невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2016 рік (із розрахунку 35 діб), за 15 невикористаних календарних дні щорічної основної відпустки за 2020 рік (із розрахунку 40 діб), за 21 невикористаний календарний день щорічної основної відпустки за 2021 рік (із розрахунку 40 діб), за 40 невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2022 рік (із розрахунку 40 діб), за 45 невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2023 рік (із розрахунку 45 діб); за 98 невикористаних календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій (2017-2023 рр.); місячного грошового забезпечення з урахуванням надбавки за особливості проходження служби у розмірі 65 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків до посадового окладу за період з 01 по 18 серпня 2023 року; преміювання з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за спеціальним званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 р., на 01.01.2021 р., на 01.01.2022 р., на 01.01.2023 р. на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30 серпня 2017 року Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
Ухвалою від 22.07.2024 року визнано неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з даним позовом. Адміністративний позов залишено без руху та роз`яснено позивачу, що виявлені недоліки мають бути усунені шляхом: звернення до суду із заявою про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, з вказівкою інших поважних причин його пропуску.
На усунення вказаних недоліків позивачу надано 10-денний строк з дня отримання копії ухвали.
25.07.2024 року від представника позивача надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду, яка мотивована наступним.
Позивач вважає, що на спірні правовідносини до 19.07.2022 р. розповсюджуються положення ч.2 ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022 р.), та право позивача на звернення до суду із цим позовом не обмежене будь-яким строком. Таким чином, позивачем не пропущено строк звернення до суду в частині позовних вимог, що стосуються періоду до 19.07.2022 р.
Стосовно частини позовних вимог за період після 19.07.2022 року по 18.08.2023 року включно та належних позивачу виплат при звільненні останній вказав, що тривалий час після звільнення зі служби з ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач не мав згадки про те, що відповідач здійснював нарахування позивачу грошового забезпечення з порушенням закону.
Крім того, до звільнення з військової служби з 10.07.2023 р. по 28.07.2023 р. позивач перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні інтервенціональної кардіології та реперфузійної терапії КНП «Міська клінічна лікарня №10» ОМР, згідно Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №8454 від 28.07.2023 р. Хворому на період стаціонарного лікування з 10.07.2023 р. по 28.07.2023 р. видана Довідка №974 ВЛК 413 захворювання, так, пов`язані з захистом Батьківщини. Постанова ВЛК про придатність до військової служби, служби за військовою спеціальністю тощо. На підставі статей 39-а, 40-б графи ІІІ Розкладу хвороб непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку.
11.08.2023 р. наказом командувача Сухопутних військ Збройних сил України (по особовому складу) №733 позивача звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я, з 18 серпня 2023 р. виключений із списків особового складу та всіх видів забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З часу звільнення позивач займався питаннями оформлення інвалідності, оформленням пенсії як ветерану війни, особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни, одноразової грошової допомоги в зв`язку з встановленням інвалідності та лікуванням, витрачаючи багато часу та сил під час перебування в постійних чергах в умовах відключення світла та повітряних тривог. Інвалідність ІІ групи внаслідок війни позивачу оформлено 07.11.2023 р., посвідчення ветерана війни - 10.11.2023 р., пенсійне посвідчення - 06.12.2023 р.
Жодних письмових повідомлень про виплату грошового забезпечення позивачу під час проходження військової служби та при звільненні відповідачем надано не було.
Про можливе порушення своїх прав позивач дізнався від інших звільнених військовослужбовців - ветеранів війни. Позивач отримав підтвердження своїм підозрам та об`єктивні відомості про порушення відповідачем його прав на отримання складових щомісячного грошового забезпечення в належних сумах лише 20 травня 2024 року.
У позивача не було жодної об`єктивної причини інтересуватись питанням виплат, зроблених відповідачем, та дізнаватись про можливі порушення. Позивач почав вчиняти активні дії для отримання відповідної інформації.
Розглянувши заяву позивача про поновлення строку звернення до суду, суд зазначає таке.
Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Положення статті 122 КАС України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15.10.2013 № 8-рп/2013 та № 9-рп/2013.
Так, у Рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України Про оплату праці необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення поняття заробітна плата і оплата праці, які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям грошова винагорода, одноразова грошова допомога при звільненні, оплата праці і заробітна плата, які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.
Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Законом № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (рішення від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 13.05.1997 № 1-зп, від 05.04.2001 № 3-рп/2001), Верховний Суд у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі № 260/3564/22 (адміністративне провадження № Пз/990/4/22) дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX) тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
З огляду на вказане, право на звернення до суду, відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022), не обмежене будь-яким строком.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.11.2023 у справі № 160/5468/23.
Тому право на звернення до суду з вимогами щодо правовідносин, які виникли після 19.07.2022, обмежене строком у три місяці.
Відповідно до пункту першого глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).
Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 Кодексу законів про працю України, на строк дії такого карантину.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.11.2023 року по справі №160/759/23.
Отже, стосовно позовних вимог про виплату грошового забезпечення за період з серпня 2022 року по березень 2023 року включно тримісячний строк звернення до суду сплинув 30.06.2023 року із закінченням карантину.
Стосовно позовних вимог про виплату грошового забезпечення за квітень 2023 року тримісячний строк звернення до суду сплинув 31.07.2023 року.
Стосовно позовних вимог про виплату грошового забезпечення за травень 2023 року тримісячний строк звернення до суду сплинув 31.08.2023 року.
Стосовно позовних вимог про виплату грошового забезпечення за червень 2023 року тримісячний строк звернення до суду сплинув 30.09.2023 року.
Стосовно позовних вимог про виплату грошового забезпечення за липень 2023 року тримісячний строк звернення до суду сплинув 31.10.2023 року.
Оскільки позивач звільнений з військової служби (виключений зі списків особового складу) 18.08.2023 року, то виплата належного позивачу грошового забезпечення по день виключення зі списків особового складу та інших належних позивачу виплат при звільненні, про які йдеться у наказі від 18.08.2023 № 230, позивач мав отримати у день звільнення.
Тому тримісячний строк звернення до суду з вимогами про виплату всіх сум, що належать позивачу при звільненні, розпочався з 19.08.2023 року та сплинув 20.11.2023 року (з урахуванням вихідних днів 18 та 19 листопада 2023).
Що стосується виплати грошового забезпечення позивачу за спірний період, суд зауважує, що грошове забезпечення є щомісячним платежем, а тому позивач мав можливість, отримавши відповідну виплату, дізнатися про її складові, та в разі незгоди з нарахованим та виплаченим грошовим забезпеченням звернутися до суду з позовом.
Суд бере до уваги та погоджується з позивачем про поважність причин пропуску строку звернення до суду з вказаним позовом за період до 28.07.2023 року.
Разом з тим, суд вважає, що поважні причини не звернення до суду щодо грошового забезпечення після 28.07.2023 року та щодо розрахунку при звільненні після 18.08.2023 року - відсутні, оскільки за змістом процесуального закону поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами. Строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин
Тому підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду з даним позовом в цій частині позовних вимог суд не вбачає.
Відповідно до ч.1 ст.123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Згідно ч.2 ст.123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Суд зазначає, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
У рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі Пономарьов проти України зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є обмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.
За висновком ЄСПЛ, викладеним в його рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі МШ Голуб проти України, право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі Перетяка та Шереметьєв проти України).
Отже, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2019 року по справі №9901/82/19.
Зважаючи, окрім викладеного, на непропорційно великий період пропуску установленого процесуальним законом строку звернення до суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду та наявність правових підстав для повернення позовної заяви в частині позовних вимог щодо грошового забезпечення позивача після 28.07.2023 року та щодо розрахунку при звільненні після 18.08.2023 року.
Відповідно до п.9 ч.4 ст.169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо: у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
В іншій частині позовних вимог зазначений спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства та підсудний Одеському окружному адміністративному суду.
Підстави для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви відповідно до ст.169 КАС України, а також підстави для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлені ст.170 КАС України, відсутні.
Згідно ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
З огляду на заявлені позивачем вимоги, справа підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Керуючись ст.12, ч.2 ст.123, ст.ст.160, 161, п.9 ч.4 ст.169, ст.ст.171, 248, 256, 261, 262 КАС України,
Ухвалив:
Визнати неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати позивачу грошового забезпечення після 28.07.2023 року та щодо розрахунку при звільненні після 18.08.2023 року та зобов`язання вчинити певні дії.
Адміністративний позов ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати позивачу грошового забезпечення після 28.07.2023 року та щодо розрахунку при звільненні після 18.08.2023 року та зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачеві.
Прийняти до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності з лютого 2016 року до 28.07.2023 року та зобов`язання вчинити певні дії, та відкрити провадження у справі в цій частині позовних вимог.
Розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Розгляд справи по суті розпочнеться через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі та справу буде розглянуто у строк не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Визначити відповідачу строк для подання заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.
Встановити строк для подання відповідачем відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Відзив подається разом з доказами направлення копії відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Встановити строк для подання позивачем відповіді на відзив протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позовну заяву. Відповідь на відзив подається з доказами направлення відповіді на відзив іншим учасникам справи.
Встановити строк для подання відповідачем заперечень на відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив. Заперечення подаються разом з доказами направлення заперечень на відповідь на відзив іншим учасникам справи.
Копію ухвали направити учасникам справи.
Справа розглядатиметься Одеським окружним адміністративним судом, суддею одноособово, під головуванням судді Андрухіва В.В.
У частині повернення позовної заяви ухвала може бути оскаржена до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом 15 днів з дня складення ухвали.
У частині відкриття провадження у справі ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя В.В. Андрухів