Справа № 440/5053/24
Суддя: Н.Ю. Алєксєєва
Дата ухвалення: 2024-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року м. ПолтаваСправа № 440/5053/24

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Алєксєєвої Н.Ю., розглянув у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області , Державної судової адміністрації України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області , Державної судової адміністрації України , де просив:

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України (далі ДСА України) щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України з Полтавській області (далі ТУ ДСА України в Полтавській області, відповідач 1) в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач), за період з 01 січня 2024 року по 31 березня 2024 року включно та допомоги на оздоровлення, нарахованої та виплаченої в березні 2024, виходячи із встановленого на 01 січня 2024 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028 гривні,

- зобов`язати ДСА України забезпечити ТУ ДСА України в Полтавській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 1 січня 2024 року по 31 березня 2024 року включно та допомоги на оздоровлення, нарахованої та виплаченої в березні 2024, із нарахуванням виходячи із встановленого на 01 січня 2024 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028 грн,

- визнати протиправними дії ТУ ДСА України в Полтавській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 1 січня 2024 року по 31 березня 2024 року включно та допомоги на оздоровлення, нарахованої та виплаченої в березні 2024 року, обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 гривні,

- зобов`язати ТУ ДСА України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 1 січня 2024 року по 31 березня 2024 року включно та допомогу на оздоровлення, виплачену в березні 2024, обчисливши їх розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01 січня 2024 року у розмірі 3028 гривні, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

В обґрунтування позову зазначено, що Указом Президента України «Про призначення суддів» №620/2013 від 07 листопада 2013 року позивач призначений на посаду судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області суду строком на 5 років, Указом Президента України «Про призначення суддів» №900/2019 від 12 грудня 2019 року призначений на посаду судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області (безстроково), Рішенням Вищої ради правосуддя від 13.04.2023 року № 346/0/15-23 ухвалено відрядити суддю Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 до Чутівського районного суду Полтавської області для здійснення правосуддя із 24 квітня 2023 року строком на один рік. Доручено Державній судовій адміністрації України здійснити перерозподіл видатків на утримання судів. Отже, в період перебування у відрядженні з 01 січня 2024 року по 31 березня 2024 року грошове забезпечення та допомога на оздоровлення виплачувалися позивачеві ТУ ДСА в Полтавській області.

З 01 січня 2024 року по 31 березня 2024 року ТУ ДСА України в Полтавській області нараховувало та виплачувало позивачу суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення, для визначення суми яких використовувався «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року», в сумі 2102 гривні. Однак, відповідно до приписів спеціального законодавства, відповідач повинен був нарахувати позивачу суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2024 року в розмірі 3028 гривень. Внаслідок цього розмір винагороди та допомоги не відповідає розміру, установленому спеціальним законом, у зв`язку із чим позивач не погоджується із сумою виплаченої суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення та вважає, що відповідачами порушене право ОСОБА_1 на належне матеріальне забезпечення.

Ухвалою суду від 30.04.2024 прийнята позовна заява до розгляду та відкрите провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

У відзиві на позов ТУ ДСА в Полтавській області зазначило, що розглянувши обґрунтування позовних вимог, доводи позивача та користуючись процесуальним правом, визначеним статтями 44 47, 49, 51 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), заперечує проти позову з огляду на наступне. Спір між сторонами виник з приводу розміру прожиткового мінімуму, який мав застосовуватися при розрахунку суддівської винагороди у 2024 році за період з 1 січня 2024 року по 31 березня 2024 року та допомоги а оздоровлення в березні 2024 року. У вказаний період суддівська винагорода (посадовий оклад), допомога нараховувалися та виплачувалися позивачу, виходячи із розміру прожиткового мінімуму 2102 грн, у межах річного фонду суддівської винагороди, затвердженого головним розпорядником бюджетних коштів (ДСА України) за кошторисом на 2021 рік. (відповідно до статей 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»). Прожитковий мінімум на працездатну особу станом на 01 січня 2021 року який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді становив 2102 грн (Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2022 року становить 2102 гривні. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2023 року становить 2102 гривні. Також, відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2024 року становить 2102 гривні. Правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди без застосування статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та в розмірі, що перевищував би кошторисні призначення на 2021, 2022, 2023 та 2024 роки для виплати суддівської винагороди ТУ ДСА України в Полтавській області не мало.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03.07.2024 закрите підготовче провадження у справі та призначена справа до судового розгляду по суті.

Позивач у судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, представники відповідачів у судове засідання з`явилися. В матеріалах справи наявні докази повідомлення сторін про дату, час та місце судового розгляду справи належним чином.

Згідно з частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Зважаючи на відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статтею 205 Кодексу адміністративного судочинства України, а також відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив розглянути справу у порядку письмового провадження.

Дослідивши обставини справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що Указом Президента України «Про призначення суддів» №620/2013 від 07 листопада 2013 року позивач призначений на посаду судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області суду строком на 5 років, Указом Президента України «Про призначення суддів» №900/2019 від 12 грудня 2019 року призначений на посаду судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області (безстроково), Рішенням Вищої ради правосуддя від 13.04.2023 року № 346/0/15-23 ухвалено відрядити суддю Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 до Чутівського районного суду Полтавської області для здійснення правосуддя із 24 квітня 2023 року строком на один рік. Доручено Державній судовій адміністрації України здійснити перерозподіл видатків на утримання судів. Отже, в період перебування у відрядженні з 01 січня 2024 року по 31 березня 2024 року грошове забезпечення та допомога на оздоровлення виплачувалися позивачеві ТУ ДСА в Полтавській області, для визначення суми яких використовувався «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року», в сумі 2102 гривні.

Позивач не погодився із нарахуванням та виплатою йому суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення, для визначення сум яких використовувався «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року», в розмірі 2102 гривні, за період з 01 січня 2024 року по 31 березня 2024 року, звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 43 Конституції України, серед іншого, визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У преамбулі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частиною першою статті 4 Закону № 1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (частина друга статті 4 Закону №1402-VIII).

Відповідно до частини першої статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За частиною другою статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" від 09.11.2023 №3460-ІХ установлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення:

дітей віком до 6 років - 2563 гривні;

дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривні;

працездатних осіб - 3028 гривні;

працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні;

працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів - 2102 гривні;

працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, - 1600 гривень;

осіб, які втратили працездатність, - 2361 гривні.

Спірним у межах цієї справи є питання застосування до розрахунку суддівської винагороди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2024 року по 31 березня 2024 року в розмірі 2102 грн.

В ході розгляду справи встановлено, що суддівську винагороду позивача за період з з 01 січня 2024 року по 31 березня 2024 року обчислено, виходячи з приписів статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", з розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.

Суд зазначає, що однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом №1402-VIII) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 03 червня 2013 року №3-рп/2013, а також від 04 грудня 2018 року №11-р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом №1402-VIII, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

Необхідно також указати, що у пункті 62 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Суд зазначає, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону №1402-VIII й норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

З 30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України від 02 червня 2016 року №1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" (далі - Закон №1401-VIII).

Цим Законом, серед іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище. Суд звертає увагу на те, що Конституція України у редакції Закону №1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що "розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій".

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону №1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій.

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону №1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Статтею 130 Конституції України закріплено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Разом із цим розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, напряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо наведено у Законі України "Про прожитковий мінімум" від 15 липня 1999 року №966-XIV (далі - Закон №966-XIV).

Згідно із статтею 1 Закону №966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення:

дітей віком до 6 років;

дітей віком від 6 до 18 років;

працездатних осіб;

осіб, які втратили працездатність.

У змісті наведеної норми Закону №966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення відносно яких визначається прожитковий мінімум.

Статтею 4 Закону №966-XIV встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Суд зауважує, що Законом №966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді".

При цьому, Законом №966-XIV судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

Натомість, статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", разом із встановленням на 01 січня 2021 року прожиткових мінімумів, у тому числі, для працездатних осіб в розмірі 2270,00 грн, був введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді", розмір якого становить 2102,00 грн.

Аналогічно статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", разом із встановленням на 1 січня 2024 року прожиткових мінімумів, у тому числі, для працездатних осіб в розмірі 3028 грн відповідно визначено "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді", розмір якого становить 2102,00 грн.

Варто зазначити, що зміни до Закону №1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період, а також до Закону №966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму, не вносилися, тож законні підстави для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, відсутні.

Для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону №1402-VIII, які мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік".

Водночас, Закон України «Про Державний бюджет України на 2024 рік", фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону №1402-VIII.

Суд зауважує, що Закон України Закон України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Тобто, у національному законодавчому полі існує колізія положень двох нормативно-правових актів рівня закону, подолати яку можливо застосувавши загальний принцип права "спеціальний закон скасовує дію загального закону" (Lex specialis derogate generali). Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм: коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права.

Отже, за таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону (lex specialis), тобто Закону № 1402-VIII.

На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

Отже, Законом України "Про судоустрій і статус суддів" закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, відповідач Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області неправильно визначився із розрахунковою величиною посадового окладу, застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.

Щодо питання матеріального забезпечення суддів Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Зубко та інші проти України" від 26 квітня 2006 року зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.

Суд вважає за необхідне підкреслити, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.

Враховуючи викладене, суд констатує, що заміну гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2024 року (3028 грн) на іншу розрахункову величину, яка Законом України "Про судоустрій і статус суддів" не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн) у період з 01 січня 2024 року по 31 березня 2024 року, на підставі абзацу 5 статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" здійснено неправомірно.

Розмір суддівської винагороди встановлено статтею 135 Закону №1402-VIII, тож позивач має право на те, щоб йому виплатили недоотримані кошти (заборгованість).

З урахуванням наведеного, суд погоджується з доводами позивача про те, що обмеження нарахування та виплати останньому, суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення, шляхом обчислення їх розміру, виходячи з показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі саме 2102 грн здійснено протиправно.

ТУДСА України в Полтавській області зобов`язане було при визначенні розміру суддівської винагороди позивача у період з 01 січня 2024 року по 31 березня 2024 року та допомоги на оздоровлення в березні 2024, діяти відповідно до Закону №1402-VIII та обчислювати їх розмір виходячи з показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01 січня 2024 року по 31 березня 2024 року у значенні 3028 грн, а не 2102 грн, як це здійснено ТУ ДСА України в Полтавській області, чим порушено права позивача на отримання суддівської винагороди та допомоги на оздоролвення у належному розмірі.

Суд бере до уваги, що відповідно до частин третьої, четвертої статті 148 Закону №1402-VIII Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.

Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку (частина шоста статті 148 Закону №1402-VIII).

Частиною сьомою статі 148 цього ж Закону установлено, що видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.

Суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (стаття 149 Закону №1402-VIII).

Положеннями частини першої та пункту 1 частини 2 статті 22 Бюджетного кодексу України визначено, що за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються: на головних розпорядників бюджетних коштів; розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, зокрема ДСА України.

За змістом частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України, головний розпорядник бюджетних коштів, зокрема: отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань; затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством.

Зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону №1402-VIII у зіставленні з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України.

ТУ ДСА України в Полтавській області як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі (2024 рік).

Відповідно кошториси ТУ ДСА України в Полтавській області на 2024 рік затверджені ДСА України з урахуванням відповідних розрахунків.

Таким чином суд приходить до висновку, що ТУ ДСА України в Полтавській області обов`язок щодо нарахування та виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення позивачу у належному розмірі не був виконаний через помилкове застосування до спірних правовідносин статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", а не виключно через відсутність відповідних бюджетних призначень та бюджетних асигнувань.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в частині визнати протиправними дії ТУ ДСА України в Полтавській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 1 січня 2024 року по 31 березня 2024 року включно та допомоги на оздоровлення, обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 гривні та зобов`язати ТУ ДСА України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 суддівську винагороду за період з 1 січня 2024 року по 31 березня 2024 року включно та допомогу на оздоровлення, обчисливши їх розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01 січня 2024 року у розмірі 3028 гривні, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Висновки суду узгоджуються із правовим підходом до застосування норм права, викладеним, зокрема, у постановах Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 400/2031/21, від 30.11.2021 у справі № 360/503/21, від 21.09.2023 у справі № 380/25627/21, від 18.10.2023 у справі № 400/12428/21, від 20.11.2023 у справі № 120/709/22-а.

Разом з тим, враховуючи те, що в ході розгляду справи не підтверджено, що нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення в березні 2024 були зумовлені саме тим, що ДСА України не забезпечено ТУ ДСА України в Полтавській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди позивачу, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ДСА України щодо незабезпечення ТУ ДСА України з Полтавській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди, ОСОБА_1 , за період з 01 січня 2024 року по 31 березня 2024 року включно виходячи із встановленого на 01 січня 2024 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028 гривні, та зобов`язання ДСА України забезпечити ТУДСА України в Полтавській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 за період з 1 січня 2024 року по 31 березня 2024 року включно, нарахованих виходячи із встановленого на 01 січня 2024 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028 грн.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Підстави для розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 КАС України, відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області (вул. Соборності, 17, м. Полтава, 36020, ), Державної судової адміністрації України (вул. Липська, 18/5, м. Київ, ) про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 1 січня 2024 року по 31 березня 2024 року включно та допомоги на оздоровлення, виплаченої в березні 2024 року, обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 гривні.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 1 січня 2024 року по 31 березня 2024 року включно та допомогу на оздоровлення, виплачену в березні 2024, обчисливши їх розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01 січня 2024 року у розмірі 3028 гривні, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено .

Головуючий суддя Н.Ю. Алєксєєва
суддя суддя