Справа № 480/11740/23
Суддя: Є.Д. Кравченко
Дата ухвалення: 2024-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) (далі - відповідач), в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання (грошової винагороди за бойове чергування) за період з 15.01.2022 по 10.10.2023;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 інфляційні витрати та 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання (грошової винагороди за бойове чергування) за період з 15.01.2022 по 10.10.2023;
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати винагороди за бойове чергування за весь час затримки виплати з 15.01.2022 по день фактичної її виплати - 10.10.2023;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати винагороди за бойове чергування за весь час затримки виплати з 15.01.2022 по день фактичної її виплати - 10.10.2023;
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 ;
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 11.01.2009 по 14.01.2022 проходив військову службу у п`ятому прикордонному загоні ІНФОРМАЦІЯ_2 .
11.10.2023 відповідачем, на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.07.2023 у справі № 480/8333/22, нараховано та виплачено позивачу винагороду за бойове чергування.
На переконання позивача, оскільки відповідач не виплатив належні кошти в день його звільнення він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку суму винагороди за бойове чергування при звільненні за період з 15.01.2022 (наступний день після звільнення з військової служби) по 10.10.2023 (день, що передує дню фактичного розрахунку) з розрахунку 402,00 грн. за кожен календарний день; на виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за весь час затримки виплати з 15.01.2022 по день фактичної її виплати - 10.10.2023 та виплату інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання (грошової винагороди за бойове чергування) за період 15.01.2022 (наступний день після звільнення з військової служби) по 10.10.2023 (день, що передує дню фактичного розрахунку).
Ухвалою суду відкрито провадження в цій справі та вирішено її розглянути за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Від ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.07.2023 по справі № 480/8333/22, яким було зобов`язано відповідача здійснити нарахування винагороди за бойове чергування набрало законної сили 28.09.2023. Обов`язок виконання судового рішення виникає з моменту набрання ним чинності (ч. 2 ст. 14 КАС України). Після надходження постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2023 по вказаній справі рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.07.2023 було передано для подальшого виконання до фінансово-економічного відділу (бухгалтерської служби) військової частини НОМЕР_1 .
Представник стверджує, що з огляду на законодавство, яке врегульовує питання проведення компенсації, та вимоги Бюджетного кодексу України, можна стверджувати, що дії розпорядників державних коштів ставляться в залежність від наявності відповідного обсягу бюджетного асигнування. За відсутності в достатньому об`ємі бюджетних асигнувань, розпорядник коштів позбавлений вчинити дію (нарахування, виплата), яка навіть визначена Законом. А брати зобов`язання, які не підкріплені бюджетним асигнуванням, буде порушенням статті 48 Бюджетного Кодексу України і як наслідок не буде рахуватися як заборгованість. У НОМЕР_2 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_1 ) на момент отримання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2023 по справі № 480/8333/22 був відсутній достатній об`єм бюджетного асигнування, який би дозволив нарахувати та виплатити, крім основних складових грошового забезпечення, зобов`язання по вказаному судовому рішенню.
Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за весь час затримки виплати, представник зауважив, що законодавець встановив, що компенсація за втрату частини доходів, проводиться виключно на грошові доходи, перелік яких чітко визначено, та які не мають разового характеру і які нараховані, але невиплачені (ст. 2, 3 Закону 2050-ІІІ п. 3 Порядку 159). У вказаному переліку відсутній такий вид доходу як виплата перерахунку винагороди за бойове чергування, а тому підстав для виплати компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, на перконання представника, не має.
При цьому зазначає, що після надходження коштів з центрального органу відповідач перерахував на картковий рахунок позивача винагороду за бойове чергування на підставі рішення Сумського окружного адміністративного суду по справі № 480/8333/22 у розмірі 3415,29 грн. Проведена позивачу виплата носить разовий характер, а тому застосування до правовідносин, що виникли у зв`язку із порушенням термінів виплати буде неправомірним, оскільки положення Закону України «Про компенсаціюгромадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III не застосовується до грошових доходів, які мають разовий характер.
Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку, представник вказав, що стаття 3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Військовослужбовці правового статусу «працівник» не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, тому чинність Кодексу законів про працю України на них не поширюється, а тому його норми, зокрема і норми ст. 117 КЗпП, не можуть поширюватись на відносини між військовими частинами та військовослужбовцями з приводу питань, які випливають з відносин проходження військової служби.
За наведених обставин, у задоволенні позовних вимог просив відмовити.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 03.07.2009 по 14.01.2022 проходив військову службу у п`ятому прикордонному загоні ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13).
14.01.2022 наказом начальника НОМЕР_3 прикордонному загону ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) № 24 - о/с позивача було звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням терміну дії контракту та виключено зі списків особового складу військової часини.
Вважаючи, що під час проходження військової служби у в/ч НОМЕР_1 позивачу не в повному обсязі нараховувалась та виплачувалась винагорода за бойове чергування, позивач звернувся до суду.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 07.07.2023 у справі № 480/8333/22, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2023, адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 винагороди за бойові чергування у розмірі меншому від законодавчо встановленого розміру, в місяцях фактичної виплати за період: в листопаді 2009, з червня 2010 по жовтень 2010, в грудні 2010, з січня 2011 по грудень 2011, в січні 2012, з липня 2012 по грудень 2012, з січня 2013 по грудень 2013, з січня 2014 по листопад 2014, з лютого 2015 по грудень 2015, в лютому 2016, з травня 2016 по грудень 2016, з січня 2017 по березень 2017, з травня 2017 по грудень 2017, в січні 2018. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) здійснити перерахунок (в місяцях фактичної виплати) та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) винагороду за бойові чергуванні з урахуванням виплачених сум, за період: листопад 2009, з червня 2010 по жовтень 2010, грудень 2010, з січня 2011 по грудень 2011, січень 2012, з липня 2012 по грудень 2012, з січня 2013 по грудень 2013, з січня 2014 по листопад 2014, з лютого 2015 по грудень 2015, лютий 2016, з травня 2016 по грудень 2016, з січня 2017 по березень 2017, з травня 2017 по грудень 2017, січень 2018 в розмірі визначеному Постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07 листопада 2007 р. № 1294. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

29.03.2023 позивачу було здійснено виплату заборгованих коштів згідно рішення суду у розмірі 3415,29 грн. (а.с. 12).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за весь період затримки розрахунку суму винагороди за бойове чергування при звільненні, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд зазначає наступне

Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

За приписами статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

За змістом статті 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі - Порядок № 159), відтворюють зміст положень Закону № 2050-III та конкретизують підстави та механізм виплати компенсації.

У пункті 4 цього Порядку № 159 вказано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

З аналізу норм Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 вбачається, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов:

1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії;

2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата);

3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання);

4) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців;

5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.

Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Разом із тим суд звертає увагу на те, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону № 2050-III, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, або відмовити у її виплаті. А тому тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.

Такі висновки узгоджуються із приписами статті 7 Закону № 2050-III та пункту 8 Порядку № 159.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі № 200/14472/19, від 11 грудня 2020 року справі № 200/10820/19.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався до відповідача із заявою про нарахування та виплату йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати невірно обчисленого грошового забезпечення. Доказів протилежного суду не надано. Відповідно відповідач не відмовляв позивачу у виплаті такої компенсації.

Враховуючи те, що позивач не звертався до відповідача із заявою про виплату йому компенсації відповідно до Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159, а відповідач відповідно і не відмовляв у виплаті такої компенсації, тому суд дійшов висновку, що право позивача на отримання сум компенсації порушено не було, а відтак звернення позивача до суду з такими вимогами є передчасним.

Відтак у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати винагороди за бойове чергування за весь час затримки виплати з 15.01.2022 по день фактичної її виплати - 10.10.2023 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати винагороди за бойове чергування за весь час затримки виплати з 15.01.2022 по день фактичної її виплати - 10.10.2023 належить відмовити.

Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання, суд враховує наступне.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц.

За приписами частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі №6-49цс12, від 24.10.2011 у справі №6-38цс11).

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 у справі № 2а-11853/10/1570.

У той же час, суд звертає увагу, що між сторонами справи, а саме: ОСОБА_1 та п`ятим прикордонним загону ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 ), відсутні договірні зобов`язання щодо нарахування та виплати грошового забезпечення, оскільки вказане питання, а саме - своєчасна виплата грошового забезпечення, врегульоване спеціальним законодавством, а саме, Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

У постанові від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц Великою Палатою Верховного Суду сформовано висновок, відповідно до якого приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. Вказана правова позиція була висловлена також Верховним Судом України у постанові від 20.01.2016 у цивільній справі № 6-2759цс15.

За результатами системного аналізу законодавчих приписів, які регулюють спірні відносини, та фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача, шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Таким чином, в цій справі у ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку статті 11 Цивільного кодексу України, як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, тому положення статей 549 та 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних відносин.

Отже, підстави для стягнення на користь позивача суми 3% річних та втрат від інфляції відсутні.

Вказана правова позиція щодо застосування положень статті 625 ЦК України узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного Суду від 27.08.2020 у справі № 804/871/16, від 18.07.2018 у справі № 2а-11853/10/1570, від 08.02.2018 у справі № 826/22867/15.

Відтак, у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання (грошової винагороди за бойове чергування) за період з 15.01.2022 по 10.10.2023 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 інфляційні витрати та 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання (грошової винагороди за бойове чергування) за період з 15.01.2022 по 10.10.2023 належить відмовити.

Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби, суд зазначає наступне.

Як було встановлено судом, під час проходження військової служби позивачу не в повному обсязі нараховувалась та виплачувалась винагорода за бойове чергування, та лише на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.07.2023 у справі № 480/8333/22 відповідач провів відповідні нарахування і виплату. При цьому, остаточна виплата перерахованої суми відбулась 11.10.2023.

Так як остаточний розрахунок з позивачем здійснений відповідачем тільки 11.10.2023, період, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 15.01.2022 (наступний день після виключення зі списків особового складу військової частини) по 10.10.2023 (день, що передує проведенню розрахунку).

Водночас, спеціальне законодавство, а саме постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 № 425 не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Таким чином, нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Необхідно зазначити, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі № 807/3664/14, від 31.10.2019 у справа № 2340/4192/18.

З урахуванням наведеного безпідставними є доводи відповідача про те, що виплата компенсації за затримку виплати при звільненні осіб, які проходили військову службу, не передбачена спеціальним законодавством, а дія норм КЗпП України на них не поширюється.

Натомість, згідно ст. 117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-ІХ внесно зміни до статті 117 КЗпП України.

Згідно ст.ст. 116, 117 КЗпП України (в редакції чинній з 19.07.2022 року) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, нормами КЗпП України обмежено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку шістьма місяцями.

Верховний Суд у постановах від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Разом із тим, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

За висновком Верховного Суду у вказаних справах у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

Застосовуючи наведений підхід Верховного Суду, апеляційний суд зазначає, що у цій справі період з 15.01.2022 по 18.07.2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати суд може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 року по 10.10.2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Таку правову позицію підтримано Верховним судом в постанові від 14.03.2024 року у справі № 560/6960/23.

Водночас у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Позивача 14.01.2022 року звільнено та виключено зі списків особового складу. Тобто, розрахунок необхідно здійснювати з наступної дати - з 15.01.2022 року. Остаточний розрахунок при звільненні, на виконання рішень суду, здійснений з позивачем 11.10.2023 року.

При цьому, враховуючи зазначені вище висновки Верховного суду, суд розділяє на 2 періоди позовні вимоги наступним чином:

- з 15.01.2022 року по 18.07.2022 року (в редакції статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців);

- з 19.07.2022 року по 10.10.2023 року (в редакції статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями).

Щодо періоду з 15.01.2022 року по 18.07.2022 року суд зазначає наступне.

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за цей період складає 184 календарних днів.

Згідно п.п. 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки…. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до наданої військовою частиною НОМЕР_1 довідки про доходи ОСОБА_1 , розмір грошового забезпечення позивача за два місяця служби, що передували місяцю звільнення, становив 24908,83 грн. (12712,03 грн. у листопаді 2021 року та 12196,80 грн. у грудні 2021 року) (а.с. 34).

Кількість календарних днів служби позивача у листопаді-грудні 2021 року становила 61 день. Виходячи з вказаних показників, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складає 408,34 грн. (24908,83 грн. / 61 день).

Відтак, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 408,34 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) * 184 (кількість днів затримки розрахунку) = 75134,56 грн.

При цьому загальна сума отриманих позивачем виплат, які були виплачені відповідачем на виконання рішення суду у справі становить 3415,29 грн.

Великою Палатою Верховного суду в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначено, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд, за певних умов, може зменшити розмір відшкодування, визначеного статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, і те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника і роботодавця у спірних правовідносинах, а також співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця стосовно виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати цієї заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

3. Ймовірний розмір майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, а також співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, установлених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в незалежності від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково. При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки у порівнянні із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Так, коефіцієнт істотності частки, порівняно із середнім заробітком (середнім грошовим забезпеченням) позивача за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із загального розміру несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення складає 4,55% (3415,29 * 100/75134,56).

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки, розраховується наступним чином: 408,34 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 4,55% (коефіцієнт істотності частки) = 408,34 грн. (середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки) х 184 (днів затримки розрахунку) = 3418,62 грн.

Враховуючи принцип справедливості та співмірності, суд вважає, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, а саме, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15.01.2022 року по 18.07.2022 року становить 3418,62 грн.

Щодо періоду затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 року по 10.10.2023 року.

Як зазначалося вище, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Враховуючи правові висновки Верховного суду у зазначених вище справах, апеляційний суд враховує приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Отже, задоволенню підлягають вимоги за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року. Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за цей період складає 184 календарні дні.

Відтак, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за цей період становить 408,34 грн. х 184 = 75134,56 грн.

Враховуючи розгляд правовідносини щодо нарахування та виплати середнього заробітку відповідно до редакції ст.117 КЗпП України до набрання чинності Законом № 2352-ІХ та після, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 78553,18 грн., в тому числі за період з 15.01.2022 по 18.07.2022 р. в розмірі 3418,62 грн., та з 19.07.2022 р. по 18.01.2023 р. у розмірі 78553,18 грн.

Щодо твердження відповідача на відсутність фінансових ресурсів для виплати середнього заробітку за період затримки розрахунку суд враховує, що Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Кечко проти України" зауважував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (постанова Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 206/4411/16-а).

А тому, з огляду на викладене, обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у відповідача обов`язку щодо виплати позивачу належних сум.

Доводи відповідача, що увалення рішення по справі № 480/11740/23 щодо стягнення з НОМЕР_3 прикордонного загону ДПСУ середнього заробітку на користь ОСОБА_1 може бути передчасним, оскільки не ухвалено рішення по справі № 480/1211/22, у межах якої вирішується питання про нарахування ОСОБА_1 сум грошового забезпечення, що свідчить про те, що зазначена вимога по стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені є такою, що заявлена передчасно та її вирішення в судовому порядку є можливим лише після фактичного нарахування та виплати позивачу всіх належних йому сум, тому така вимога задоволенню не підлягає, суд відхиляє, з огляду на наступне.

Так, виходячи із системного тлумачення положень статей 116, 117 КЗпП України, враховуючи рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, суд дійшов висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові) (висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 12.08.2020 у справі № 400/3151/19).

Відтак лише на момент припинення вказаного правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог. При цьому для того, щоб права працівника на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні вважалися закінченим складом правопорушення, суду необхідно встановити такі юридично значимі обставини як: 1) невиплата належних працівнику при звільненні сум; 2) проведення із ним остаточного розрахунку.

Тобто, лише факт проведення остаточного розрахунку дасть можливість для встановлення обсягу порушених прав. Інакше, навіть у випадку постановлення судом рішення про стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на дату судового рішення, спір не буде вирішений, адже за відсутності остаточного розрахунку права працівника на виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні далі вважатимуться порушеними.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі № 808/307/17, від 09.10.2019 у справі № 805/1917/17-а, від 22.01.2020 у справі № 620/1982/19, від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17.

У зв`язку із вищевикладеним, враховуючи такі юридично значимі обставини як встановлений факт невиплати ОСОБА_1 при звільненні сум винагороди за бойове чергування у належному розмірі, та проведення відповідачем остаточного розрахунку 11.10.2023, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення не є передчасними та підлягають задоволенню шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 78553,18 грн.

Стосовно інших посилань відзиву/позову, то суд зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи позовної заяви отримали достатню оцінку.

Відповідно до Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору, тому питання щодо розподілу судових витрат у даній справі щодо судового збору не вирішується.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України,

суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ), яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.01.2022 по 18.01.2023.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.01.2022 по 18.01.2023 в сумі 78533 (сімдесят вісім тисяч п`ятсот тридцять три) грн. 18 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.Д. Кравченко