Справа № 320/35706/24
Суддя: Перепелиця А.М.
Дата ухвалення: 2024-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у забезпеченні позову

30 липня 2024 року 320/35706/24

Київський окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Перепелиця А.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Донецького національного медичного університету про забезпечення позову до подання позовної заяви,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - заявник) з заявою до Міністерства охорони здоров`я України, Донецького національного медичного університету про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просить забезпечити позов ОСОБА_1 шляхом:

- зупинення дії Рішення Міністерства охорони здоров`я України, оформленого Протоколом робочої наради з питань долучення Науково-дослідного інституту травматології та ортопедії Донецького національного медичного університету до Програми медичних гарантій у 2025 році під головуванням Міністра охорони здоров`я України Віктора Ляшка від 10.04.2024;

- заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії направленні на виконання Рішення Міністерства охорони здоров`я України, оформленого Протоколом робочої наради з питань долучення Науково-дослідного інституту травматології та ортопедії Донецького національного медичного університету до Програми медичних гарантій у 2025 році під головуванням Міністра охорони здоров`я України Віктора Ляшка від 10.04.2024;

- зупинення дії Наказу Донецького національного медичного університету № 136 від 29.04.2024 «Про скорочення чисельності та штату працівників Науково-дослідного інституту травматології та ортопедії Донецького національного медичного університету»;

- заборони Донецькому національному медичному університету та будь-яким третім особам вчиняти будь-які дії направленні на виконання Наказу Донецького національного медичного університету № 136 від 29.04.2024 «Про скорочення чисельності та штату працівників Науково-дослідного інституту травматології та ортопедії Донецького національного медичного університету»;

- зупинення дії Наказу Донецького національного медичного університету № 170 від 27.05.2024 «Про припинення діяльності Науково-дослідного інституту травматології та ортопедії Донецького національного медичного університету»;

- заборони Донецькому національному медичному університету та будь-яким третім особам вчиняти будь-які дії направленні на виконання Наказу Донецького національного медичного університету № 170 від 27.05.2024 «Про припинення діяльності Науково-дослідного інституту травматології та ортопедії Донецького національного медичного університету».

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник зазначив про те, що оскаржуваними рішеннями Міністерства охорони здоров`я України та Донецького національного медичного університету розпочато процедуру ліквідації Науково-дослідного інституту травматології та ортопедії. Вказує, що припинення діяльності (ліквідація) Науково-дослідного інституту травматології та ортопедії, як структурного підрозділу Донецького національного медичного університету на підставі незаконного рішення Міністерства охорони здоров`я України, оформленого Протоколом від 10.04.2024 та Наказів №136 та №170 до моменту ухвалення судового рішення у майбутній цивільній справі, призведе до втрати ОСОБА_1 займаних ним посад лікаря-ортопеда-травматолога відділення артрології та ендопротезування, а також лікаря-ортопеда-травматолога відділення екстреної Науково-дослідного інституту травматології та ортопедії, тобто, до безпідставного обмеження заявника у праві вільного вибору виду своєї діяльності (порушення права на працю), за відсутності для цього жодних законних підстав, і, як наслідок, до неможливості захисту або поновлення заявником свого порушеного права у межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду. На думку заявника, вказане істотно ускладнить або взагалі унеможливить поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів. Вказує, що на стаціонарному лікуванні у Науково-дослідному інституті перебуває значна кількість пацієнтів, що свідчить про важливість його функціонування.

За посиланням заявника, необхідність забезпечення позову до пред`явлення позовної заяви обумовлена наслідками збереження наявного на час подання відповідної заяви стану (існування Інституту), що в свою чергу вказує на відсутність підстав вважати, що у даному випадку не будуть дотримані права майбутніх відповідачів, а баланс інтересів порушений.

Відповідно до частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

З урахування вищенаведених положень КАС України, розгляд заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви здійснюється без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглядаючи заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно частини другої статті 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За правилами частин першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Тобто, вжиття заходів забезпечення позову, які передбачені частиною першою статті 151 КАС України можливі лише за наявності обставин, що визначені частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.

Необхідно зазначити, що при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

За своєю суттю інститут забезпечення в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

Відтак, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача на даному етапі переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 (провадження № 14-88цс20, реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 92270719) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 10.04.2019 у справі №826/16509/18, а саме, щодо «очевидності» ознак протиправності рішення та порушення прав позивача, та попри те, що такі ознаки не мають окреслених меж, йдеться насамперед про їх «якість»: вони повинні свідчити про протиправність оскаржуваного рішення поза обґрунтованим сумнівом. Суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими ч. 2 ст. 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення. Твердження про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому, застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.

Як вказано заявником, припинення діяльності (ліквідація) Науково-дослідного інституту травматології та ортопедії, як структурного підрозділу Донецького національного медичного університету на підставі спірних рішень до моменту ухвалення судового рішення у майбутній цивільній справі, призведе до до безпідставного обмеження заявника у праві вільного вибору виду своєї діяльності (порушення права на працю), за відсутності для цього жодних законних підстав, і, як наслідок, до неможливості захисту або поновлення заявником свого порушеного права у межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Суд зазначає, що механізм захисту трудових прав, зокрема, щодо незаконного звільнення та поновлення на посаді чітко передбачений законодавцем, а отже доводи про порушення права на працю є необгрунтованими.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16 сформулював правову позицію, відповідно до якої не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. При цьому, правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення.

Сама ж лише незгода позивача із діями (рішеннями) суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання їх протиправними і зобов`язання вчинити певні дії ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

Посилання на те, що на стаціонарному лікуванні у Науково-дослідному інституті перебуває значна кількість пацієнтів, що свідчить про важливість його функціонування суд до уваги не бере, оскільки вказані обставини ніяким чином не впливають на права або інтереси заявника, як працівника вказаної установи, а тому не можуть бути використані судом в якості підстав для забезпечення позову у цій справі.

Суд звертає увагу заявника, що встановити наявність очевидних ознак протиправності Рішення Міністерства охорони здоров`я України від 10.04.2024 та наказів Донецького національного медичного університету №136 від 29.04.2024 та №170 від 27.05.2024 можливо на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, під час розгляду судової справи по суті.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі №800/521/17 висловлено правовий висновок, згідно із яким позов не може бути забезпечено таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.

Таким чином, перевірка законності Рішення Міністерства охорони здоров`я України від 10.04.2024 та наказів Донецького національного медичного університету №136 від 29.04.2024 та №170 від 27.05.2024 на час розгляду заяви про забезпечення позову до подання позову, є фактично вирішенням справи по суті, а ухвалення рішення про забезпечення позову у спосіб, про який просить заявник, не відповідає меті інституту забезпечення позову.

Суд акцентує увагу на тому, що аргументи та доводи, покладені заявником в обґрунтування заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви є обґрунтуванням підстав незаконності рішень, щодо оскарження яких він має намір подати позов.

Натомість в заяві про забезпечення позову, яка подана до подання позову, не наведено обставин, які є підставою для забезпечення позову, а саме обставин, які б свідчили про існування вже очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, не обґрунтовано причин неможливості захисту (поновлення) прав, свобод та інтересів позивача після набрання законної сили рішенням в адміністративній справі без вжиття таких заходів, не розкрито у чому полягає необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав позивача у майбутньому, а також очевидність ознак протиправності спірних рішень чи дій.

З урахуванням зазначеного, у суду відсутні правові підстави для задоволення заяви про забезпечення позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 150, 151, 153-155, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Донецького національного медичного університету про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви (вх. від 29.07.2024 №39253) - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею (суддями). Відповідно до ч.8 ст.154 КАС України ухвала про відмову у забезпеченні адміністративного позову може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.293-297 КАС України.

Суддя Перепелиця А.М.