Справа № 160/9313/24
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2024-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2024 рокуСправа №160/9313/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Тулянцевої І.В., розглянувши у місті Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до 46 комендатури охорони та обслуговування, третя особа - Військова частина НОМЕР_1 , про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-
10 квітня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 до 46 комендатури охорони та обслуговування, третя особа - Військова частина НОМЕР_1 , в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність 46 комендатури охорони та обслуговування щодо ненарахування і невиплати середнього заробітку за час затримки належного розрахунку при звільненні за період з 07 грудня 2021 року по 15 грудня 2023 року у розмірі 1 213 200,55 грн.;
- зобов`язати 46 комендатуру охорони та обслуговування нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки належного розрахунку при звільненні за період з 07 грудня 2021 року по 15 грудня 2023 року у розмірі 1 213 200,55 грн.
В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 18 жовтня 2018 року по 06 грудня 2021 року він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді голови кваліфікаційної комісії старшого інспектора-льотчика відділу підготовки авіації управління підготовки. Згідно наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 25 листопада 2021 року № 532 ОСОБА_1 звільнено у відставку за підпунктом "в" (за віком) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 06 грудня 2021 р. № 276 (по стройовій частині) ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення. Відповідно до рішення командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 01.06.2021 р. № 4665/пз управління ПвК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » зараховано на фінансове забезпечення до 46 комендатури охорони та обслуговування ПвК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з 01 липня 2021 року встановленим порядком. Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 було зараховано з 18.10.2018 року до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , проте грошове забезпечення позивачу нараховувалось та виплачувалось через фінансово-економічну службу 46 комендатури охорони та обслуговування. На виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2022 року по справі №160/2927/22 позивачу на картковий рахунок надходили грошові кошти у розмірі 36 147 грн. 23 коп., 80 709 грн. 05 коп. та 361 122 грн. 43 коп., що всього склало 477 978 грн. 71 коп. Однак, рішення було виконано частково, у зв`язку із чим 12 січня 2024 року зпредставник позивача адвокат ОСОБА_2 звернулась до відповідача із заявою, в якій просила надати інформацію щодо виконання рішення Третього апеляційного адміністративного суду від 08.11.2022 року по справі №160/2927/22. Листом від 11.03.2024 року за №1915/172/40/160/ФЕС відповідач повідомив, що рішення Третього апеляційного адміністративного суду від 08.11.2022 року по справі №160/2927/22 46 комендатурою охорони та обслуговування виконано в повному обсязі. Між тим, позивач вважає, що відповідачем порушено строки розрахунку при звільненні, у зв`язку із чим підлягає нарахуванню та виплаті середній заробіток за час затримки належного розрахунку при звільненні за період з 07 грудня 2021 року по 15 грудня 2023 року у розмірі 1 213 200,55 грн. Наведені обставини слугували підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.
Ухвалою суду від 18 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
На виконання ухвали суду від 18.04.2024 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_2 , 02.05.2024 року надійшла заява про усунення недолік позовної заяви та заява про поновлення строків звернення до суду.
Ухвалою суду від 07 травня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із адміністративним позовом до 46 комендатури охорони та обслуговування, третя особа - Військова частина НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії. Прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі №160/9313/24 та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для надання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, а третій особі п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі для подання пояснень щодо позову.
20 травня 2024 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від 46 комендатури охорони та обслуговування надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Так, відповідач зазначає, що Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яким визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. В силу приписів п. 242 Положення, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Слід зазначити, що вказаним Положенням не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця. Звільнення з військової служби відбулося без будь-яких зауважень з боку позивача, спорів щодо сум, а тому вимога про нарахування та виплату середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні - є необґрунтованою. Так, підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільненні, незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника. В даному випадку здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум, належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися. Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України, відсутні. З врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача. Відповідний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 24.07.2019 у справі № 805/3167/18-а, від 03.04.2019 у справі № 662/1626/17 та від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18. Таким чином, заробіток за час затримки розрахунку має бути не більше ніж виплачена сума, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.
27 травня 2024 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від представника позивача адвоката Бушуєвої Юлії Володимирівни надійшла відповідь на відзив, в якій не погоджуються із доводами 46 комендатури охорони та обслуговування наведеними у відзиві на позовну заяву, вважають їх не обгрунтованими, у зв`язку з чим просять позовні вимоги задовільнити у повному обсязі.
03 червня 2024 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від 46 комендатури охорони та обслуговування надійшли заперечення на відповідь на відзив, в обгрунтування яких вказано, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, норми статей 116 і 117 КЗпП України та постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» не поширюються. Відповідні роз`яснення наведені в листі Департаменту з питань праці Державної служби України з питань праці від 09.12.2019 року № 9300/4/4.1-дп-19, листі Директорату норм та стандартів гідної праці Міністерства соціальної політики України від 19.12.2019 року № 1880/0/206-19 та листі Департаменту заробітної плати та умов праці Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013 року № 774/13/84-13. Оскільки позивач не є працівником, а військова частина не є власником або уповноваженим органом, на позивача не розповсюджуються норми КЗПП, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 18 жовтня 2018 року по 06 грудня 2021 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка з 01.07.2021 року зарахована на фінансове забезпечення до 46 комендатури охорони та обслуговування на підставі рішення командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 01.06.2021 року №4665/пз.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.10.2018 року №248 полковника ОСОБА_1 , призначеного наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 14 вересня 2018 року №501 на посаду голови кваліфікаційної комісії старшого інспектора-льотчика відділу підготовки авіації управління підготовки, з 17 жовтня 2018 року зараховано до списків особового складу частини, на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 , а на всі інші види забезпечення до військової частини НОМЕР_2 .
Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 25 листопада 2021 року № 532 полковника ОСОБА_1 , голову кваліфікаційної комісії старшого інспектора-льотчика відділу підготовки авіації управління підготовки військової частина НОМЕР_1 звільнено у відставку за підпунктом «в» (за віком) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.12.2021 року №276 полковника ОСОБА_1 , голову кваліфікаційної комісії старшого інспектора-льотчика відділу підготовки авіації управління підготовки звільненого наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 25 листопада 2021 року № 532, направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 06 грудня 2021 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 березня 2022 року по справі № 160/2927/22 у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до 46 комендатури охорони та обслуговування, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Військова частина НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2022 року по справі №160/2927/22 рішення Дніпропетровського оружного адміністративного суду від 29 березня 2022 року по адміністративній справі № 160/2927/22- скасовано та прийнято нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність 46 комендатури охорони та обслуговування щодо нездійснення ОСОБА_1 розрахунку розміру грошового забезпечення за період з 30 січня 2020 року по 06 грудня 2021 року, грошової допомоги для оздоровлення за 2020 та 2021 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 та 2021 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні та грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за 2020 - 2021 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, обчислених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року та на 01 січня 2021 року на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30 серпня 2017 року при звільненні.

Зобов`язано 46 комендатуру охорони та обслуговування здійснити ОСОБА_1 розрахунок та виплату розміру грошового забезпечення за період з 30 січня 2020 року по 06 грудня 2021 року, грошової допомоги для оздоровлення за 2020 та 2021 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 та 2021 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні та грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2020 - 2021 роки, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, обчислених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року та на 01 січня 2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30 серпня 2017 року на день звільнення, з урахуванням виплачених сум.

На виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2022 року по справі №160/2927/22 46 комендатурою охорони та обслуговування на картковий рахунок ОСОБА_1 в АТ Комерційний банк «ПриватБанк» 01.07.2023 року зараховано кошти у розмірі 29 541,61 грн, деталі операції: «Цільове зарахування. Коментар до платежу: 46 КОО, 2101020; 2800; Добровільне виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.03.2022 року по справі №160/2927/22, компенсація невикористаної додаткової відпустки, УБД» та кошти у розмірі 6 605,62 грн, деталі операції: «Цільове зарахування. Коментар до платежу: 46 КОО, 2101020; 2800; Добровільне виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.03.2022 року по справі №160/2927/22, компенсація невикористаної додаткової відпустки, УБД», що разом складає 36 147, 23 грн.

Згідно банківської виписки з АТ Комерційний банк «ПриватБанк» на картковий рахунок ОСОБА_1 15.12.2023 року нараховано кошти у розмірі 80 709,05 грн, деталі операції: «Безготівкове зарахування. Коментар до платежу: 46 КОО, 2101020; 2800; Компенсація податків доходів, добровільне виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.03.2022 року по справі №160/2927/22, індексація грошового забезпечення» та кошти у розмірі 361 122,43 грн, деталі операції: «Безготівкове зарахування. Коментар до платежу: 46 КОО, 2101020; 2800; Добровільне виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.03.2022 року по справі №160/2927/22, індексація грошового забезпечення», що разом складає 441 831,48 грн.

Таким чином, на картковий рахунок позивача в АТ Комерційний банк «ПриватБанк» на виконання рішення Третього апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2022 року по справі №160/2927/22 за період з 01.07.2023 по 15.12.2023 відповідачем було перераховано 477978,71 грн.

12 січня 2024 року представник позивача адвокат Бушуєва Ю.В. звернулась до відповідача із заявою, в якій просила надати інформацію щодо виконання рішення Третього апеляційного адміністративного суду від 08.11.2022 року по справі №160/2927/22, оскільки станом на 12.01.2024 року заборгованість за рішенням суду складає 26 529 43 грн.

Листом від 11.03.2024 року за № 1915/172/40/160/ФЕС відповідач повідомив, що фінансово-економічною службою 46 комендатури охорони та обслуговування на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 березня 2022 року було здійснено довідку-розрахунок за період з 30 січня 2020 року по 06 грудня 2021 року на доплату щомісячних основних та одноразових видів грошового забезпечення, вихідної допомоги та грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року та на 01 січня 2021 року, на загальну суму 504 508,14 грн.

На підставі розрахунку, від довольчого фінансового органу було отримано дозвіл №1727/пс від 04 квітня 2023 року на виконання рішення суду в частині виплати доплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку УБД за 2015-2021 роки, у сумі 36 147,23 грн. На картковий рахунок ОСОБА_1 грошові кошти були зараховані 01 липня 2023 року. Проте, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2022 року визначено, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково. Дана вимога стосується виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки. Тобто, на противагу рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 березня 2022 року, апеляційний суд визначив, що перерахована доплата грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку УБД, може бути здійснена лише за 2020-2021 роки, що у сумі становитиме 10 327,78 грн. З урахуванням того, що грошову компенсацію за додаткову відпустку УБД ОСОБА_1 було виплачено 36 147,23 грн., замість належних 10327,78 грн., виявився факт переплати на суму 25 819,46 грн.

В частині виконання інших позовних вимог, фінансово-економічною службою 46 комендатури охорони та обслуговування був здійснений уточнюючий розрахунок на доплату перерахованих щомісячних основних та одноразових видів грошового забезпечення і вихідної допомоги, у розмірі 441 931,48 грн., з урахуванням попередньо переплаченої суми, а саме 25 819, 46 грн, та отриманий дозвіл від Департаменту соціального забезпечень МОУ №423/7126 від 27.10.2023 року. Таким чином, відмінність між довідкою-розрахунком на суму 504 508,14 грн. та фактично отриманими коштами ОСОБА_1 , обумовлені саме сумою переплати у розмірі 25 819,46, гри., яка є різницею в розрахунку доплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку УБД, отже виходячи з вищезазначеного, слід зауважити, що рішення Третього апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2022 року 46 комендатурою охорони та обслуговування виконано в повному обсязі.

Не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.

Відповідно частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Частинами 1, 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Суд враховує, що вищевказаними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку з особою, звільненою з військової служби, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, оскільки загальні норми підлягають застосуванню лише за умови неврегульованості правовідносин нормами спеціального законодавства.

Верховний Суд у постановах від 31.10.2019 року у справі №825/598/17, від 31.10.2019 року у справі №2340/4192/18 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Так, частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній станом на день виникнення спірних правовідносин) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України (чинній на момент звільнення позивача зі служби) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму (частина 2 статті 116 КЗпП України).

Згідно зі статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Разом з тим, 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX.

Вказаним Законом, зокрема, внесені зміни до Кодексу законів про працю України, частину першу та другу статті 117 викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом № 2352-IX 19 липня 2022 року, та після набрання чинності цим законом.

Період з 07.12.2021 року до 18.07.2022 року регулювався редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка не встановлювала обмеження строку щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. До цього періоду, в разі існування істотного дисбалансу між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, може застосувати принцип співмірності.

Проте, період з 19.07.2022 року до 14.12.2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 у справі №560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 10 квітня 2024 року справа №360/380/23, від 18 квітня 2024 року справа № 380/4205/23.

Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не врегульовано питання відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд вважає наявними підстави для застосування до спірних правовідносин норм статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 30.01.2019 у справі № 805/4523/16-а, від 10.05.2019 у справі №805/416/16-а, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17.

Судом встановлено, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 не виплачено усіх належних йому сум грошового забезпечення.

Грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2020 - 2021 роки на загальну суму 36 147,23 грн фактично виплачена 01 липня 2023 року, на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 березня 2022 року по справі №160/2927/22, про що свідчить банківська виписка з АТ Комерційний банк «ПриватБанк» за період з 01.07.2023 року.

Щомісячні основні та одноразові види грошового забезпечення і вихідної допомоги на загальну суму 441 831,48 грн. фактично виплачені 15 грудня 2023 року, на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 березня 2022 року по справі №160/2927/22, про що свідчить банківська виписка з АТ Комерційний банк «ПриватБанк» за період з 15.12.2023 року.

Крім того, як слідує з листа від 11.03.2024 року за № 1915/172/40/160/ФЕС, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2022 року, суд визнав, що перерахована доплата грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку УБД, ОСОБА_1 може бути здійснена лише за 2020-2021 роки, а не за 2015-2021 роки, що у сумі складає 10 327,78 грн., в той час як, відповідачем було виплачено 36 147,23 грн., у зв`язку із чим, виявився факт переплати на суму 25 819,46 грн.

Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у не проведенні повного та належного остаточного розрахунку при звільненні позивача зі служби в день звільнення 06 грудня 2021 року. Остаточний розрахунок здійснено відповідачем лише 15.12.2023 року.

Враховуючи вищенаведені правові норми, виписки з карткового рахунку позивача, які підтверджують дату отримання остаточного розрахунку не в день звільнення, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

Щодо розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 07.11.2023 року у справі №380/13906/21.

Першим днем, з якого слід обраховувати середній заробіток за час затримки розрахунку є «день» наступний за днем звільнення.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 22.06.2023 року у справі №240/9951/19.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц сформовано правовий висновок про те, що у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22 та від 10.04.2024 у справі № 360/380/23.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

Мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тож, саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 наведено формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 09.03.2023 у справі № 520/899/21, від 05.04.2023 у справі № 560/13719/21, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 08.02.2024 у справі №560/3971/19.

За змістом частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що остаточний розрахунок мав бути проведений з позивачем 06.12.2021 року в день звільнення.

Натомість, належні до виплати суми в загальному розмірі 477978,71 грн., були виплачені лише 15.12.2023 року.

Судом встановлено, що днем звільнення ОСОБА_1 є 06.12.2021 року, а тому першим днем затримки є - 07.12.2021 року.

Щодо кінцевого строку проведення розрахунку, суд встановив, що такий проведено 15.12.2023 року, а тому останнім днем затримки у виплаті є 14.12.2023 року.

Таким чином суд приходить до висновку, що період затримки розрахунку при звільненні слід розділити на два періоди: з 07.12.2021 року по 18.07.2022 року та з 19.07.2022 року по 14.12.2023 року.

Суд зазначає, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 Порядку № 100).

Відповідно до довідки-розрахунку 46 комендатури охорони та обслуговування №350/172/40/9/ФЕС від 16.01.2023 року, позивачу нараховано грошове забезпечення за жовтень 2021 року у розмірі 50071,20 грн., за листопад 2021 року у розмірі 50071,20 грн. (за два місяці перед звільненням), а всього у розмірі - 100 142,40 грн.

Вказані місяці налічують 61 календарних днів.

Середньоденний заробіток позивача складає 1641,68 грн. (100 142,40 грн. : 61 календарних днів =1641,68 грн.).

Відповідно до позиції щодо необхідності застосування статті 117 КЗпП України, викладеної в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, слід обраховувати суму стягнення пропорційно розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять 100 відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Судом з`ясовано, що згідно довідки-розрахунку 46 комендатури охорони та обслуговування №350/172/40/9/ФЕС від 16.01.2023 року, під час звільнення позивачу належала виплата у загальному розмірі 2391573,95 грн. (1912885,27 грн. - сума остаточного розрахунку, проведеного з позивачем при звільненні + 478688,68 грн. нараховані на виконання судових рішень суми (504508,14 грн. 25819,46 грн. (переплата за грошову компенсацію додаткової відпустки УБД).

Тобто, розмір недоотриманих позивачем при звільненні сум складає - 478688,68 грн.

За таких обставин, загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 2391573,95 грн. (що становить 100%), з яких: 478688,68 грн. нараховані та виплачені на виконання судового рішення суми (20,01%), 1912885,27 грн. (79,99%) кошти виплачені позивачу при звільненні.

Таким чином, істотність частки невиплачених сум позивачеві на день звільнення становить 20,01% від суми, що підлягала виплаті.

Зважаючи на вищевикладене, за період з 07 грудня 2021 року до 18 липня 2022 року (224 календарних днів) розмір середнього заробітку за час затримки цієї виплати з урахуванням принципу співмірності становить: 73584,04 грн. (1641,68 грн.*224*20,01%).

За період з 19 липня 2022 року до 14 грудня 2023 року розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку (середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців) становить 244610,32 грн. (1641,68 грн.*149 календарних днів).

Зважаючи на висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 15 лютого 2024 року у справі №420/11416/23, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку визначена судом з урахування наведеного становить 318194,36 грн. (73584,04 грн.+ 244610,32 грн.).

Водночас зазначена сума є тією сумою коштів, з яких у подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16а.

Суд критично ставиться до тверджень позивача з приводу того, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення складає 1213200,55 грн., виходячи із того, що середньоденний заробіток позивача складає 1641,68 грн., затримка у виплаті заробітної плати за період 07 грудня 2021 року по 15 грудня 2023 року складає 739 календарних днів (1641,68 грн.х739 календарних дні = 1213200,55 грн.), оскільки розрахунок, наведений у позовній заяві зроблений без врахування змін, що були внесені до ст. 117 Кодексу законів про працю України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX, а також правових позицій Верховного Суду, наведених у постановах від 09.03.2023 у справі №520/899/21, від 05.04.2023 у справі № 560/13719/21, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 08.02.2024 у справі №560/3971/19, у зв`язку із чим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Разом з цим, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, вихід за межі позовних вимог можливий, але повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, на захист яких поданий позов.

З урахуванням викладеного, враховуючи підтвердження обґрунтованості позовних вимог відповідними доказами, з метою належного та ефективного захисту прав позивача, суд дійшов висновку про визнання протиправною бездіяльність 46 комендатури охорони та обслуговування щодо ненарахування і невиплати середнього заробітку за час затримки належного розрахунку при звільненні за період з 07 грудня 2021 року по 14 грудня 2023 року у розмірі 318194,36 грн. та стягнення з 46 комендатури охорони та обслуговування на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 грудня 2021 року по 14 грудня 2023 року у розмірі 318194,36 грн. з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В ході розгляду справи відповідачем не було доведено правомірності дій та прийняття рішень у спірних відносинах, у зв`язку із чим, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 9, 72-90, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до 46 комендатури охорони та обслуговування ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), третя особа Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність 46 комендатури охорони та обслуговування (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 грудня 2021 року по 14 грудня 2023 року.

Стягнути з 46 комендатури охорони та обслуговування (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 грудня 2021 року по 14 грудня 2023 року у розмірі 318194,36 грн. (триста вісімнадцять тисяч сто дев`яносто чотири грн. 36 коп.) з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева