Справа № 280/7506/23
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 липня 2024 року м. Дніпросправа № 280/7506/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10.11.2023 року (головуючий суддя Татаринов Д.В.)

в адміністративній справі №280/7506/23 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 13.09.2023 до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України в Тернопільській області щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії з 01.12.2022 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Тернопільській області з 01.12.2022 року поновити виплату пенсії за вислугою років ОСОБА_1 та виплатити заборгованість з 01.12.2022 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є пенсіонером СБУ України, отримує пенсію за вислугу років згідно з положеннями Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". З грудня 2022 року ОСОБА_1 припинено виплату пенсії, у зв`язку із чим позивач у серпні 2023 року звернувся до ГУ ПФУ в Тернопільській області із заявою, в якій просив поновити виплату пенсії з грудня 2022 року. Проте, листом відповідача позивачу відмовлено у поновленні та виплати пенсії, у зв`язку із тим, що до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області надійшов лист від Управління СБУ в Тернопільській області з інформацією про те, що ОСОБА_1 знаходиться на тимчасово окупованій території Запорізької області, тому з 01 грудня 2022 року виплату пенсії припинено та повідомлено, що для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 слід звернутися до будь якого відділу обслуговування громадян (сервісний центр) територіального органу Пенсійного фонду України з паспортом громадянина України та довідкою про присвоєння РНОКПП. З вказаною відмовою позивач не може погодитися.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 10.11.2023 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України в Тернопільській області щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії з 01.12.2022 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного Фонду України в Тернопільській області з 01.12.2022 року поновити виплату пенсії за вислугою років ОСОБА_1 та виплатити заборгованість з 01.12.2022 року. Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що позивачем дотримано вимоги чинного законодавства щодо звернення до органів Пенсійного фонду України за поновленням раніше призначеної пенсії.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Вказує, що позивач особисто не звертався до пенсійного органу із заявою відповідного зразка про поновлення пенсійної виплати.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 10.07.2007 року, та отримувачем пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року №2262-XII., який перебуває на обліку у відповідача.

18.08.2023 року, у зв`язку із припиненням виплати пенсії, ОСОБА_1 звернувся до ГУ ГПФУ в Тернопільській області із заявою, в якій просив поновити виплату пенсії з грудня 2022 року.

Листом відповідача від 04.09.2023 року позивачу відмовлено у поновленні та виплати пенсії та повідомлено про те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 року №637, у разі надходження до Пенсійного фонду України або до його територіальних органів інформації від Адміністрації Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки, Національної поліції, Державної міграційної служби, Міністерства фінансів, інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що особа повернулась до покинутого місця постійного проживання, або особою подано документи, що містять недостовірні відомості для призначення (відновлення, продовження виплати) пенсії, виплата пенсії продовжується після особистого звернення особи, проходження ідентифікації у порядку, визначеному в абзаці четвертому цього пункту, з урахуванням даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб та за відсутності підстав, передбачених пунктами 2-5 частини 1 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Вказано, що до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області надійшов лист від Управління СБУ в Тернопільській області з інформацією про те, що ОСОБА_1 знаходиться на тимчасово окупованій території Запорізької області, тому з 01.12.2022 року виплату пенсії припинено. Також зазначено, що 11.11.2022 року на його адресу, зазначену в пенсійній справі, було направлено лист-запрошення до відділу обслуговування громадян №11 (сервісний центр). Враховуючи зазначене, повідомлено, що для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 слід звернутися до будь якого відділу обслуговування громадян (сервісний центр) територіального органу Пенсійного фонду України. З собою мати паспорт громадянина України та довідку про присвоєння РНОКПП.

Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у поновленні виплати пенсії з 01.12.2022 року. Суд першої інстанції позов задовольнив.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані.

Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

При цьому, статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Так, відповідно до частини 1 цієї статті, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають:

1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом;

2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення" - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

Також, статтею 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються, зокрема, види пенсійних виплат;

умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат;

порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням;

організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV.

Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом №1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини 2 статті 45 зазначеного Закону пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.

За приписами статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-VI, пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Право на отримання пенсії є конституційною гарантією.

Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу.

Слід зазначити, що стаття 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-VI регулює правовідносини, що виникають під час виплати пенсії за минулий час:

нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.

У цьому разі частина суми недотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрат.

Виключно Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування (ст.5 ЗУ №1058-IV).

Підстави припинення та поновлення виплати пенсії врегульовано статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV.

Відповідно до частини 1 зазначеної статті виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Аналіз вищенаведеної норми дає підстави для висновку, що виплата пенсії припиняється лише на підставі відповідного рішення територіальних органів Пенсійного фонду або суду.

Згідно із частиною 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-IV реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до статті 24 Конституції України, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Позивач, незалежно від його проживання на тимчасово окупованій території Запорізької області, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод відповідач зобов`язаний відновити їй виплату пенсії.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що в пункті 3.3. Рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 зазначено, що оспорюваними нормами Закону №1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Тобто, виходячи із норм чинного пенсійного законодавства, особа має право на отримання заробленої та призначеної пенсії незалежно від місця її проживання.

Імперативність заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їх конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв`язку з дійсним місцем проживання особи також кореспондується з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в пункті 52 рішення у справі №10441/06 «Пічкур проти України» від 07.02.2014 року.

Також, у пункті 3 Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року зазначено, що пункт 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати.

При цьому наголошується, що вказані положення Закону суперечать приписам Конституції України щодо неможливості скасування конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав і свобод громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права громадян на соціальний захист у старості.

Отже, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами, що також передбачено в статті 46 Конституції України.

Зазначена позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом, зокрема, у справі від 14.02.2019 року у справі №766/15025/16-а.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 затверджено Порядок надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Порядок № 22-1).

Відповідно до пункту 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (пункт 4.3 Порядку №22-1).

Пенсія призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та відповідно до відрахувань до спеціального фонду один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом.

Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.

У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону №1058-IV, визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції аналіз зазначених положень статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV дає підставим для висновку, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Таким чином, у разі, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах до тих пір, поки такі виплати передбачено законодавством.

Конституція України та Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV гарантують всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

При первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії.

У випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, встановлені статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV.

При цьому законодавцем чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Матеріалами справи підтверджується, що виплата пенсії позивачу припинена з 01.12.2022 року у зв`язку із отриманням від УСБУ в Тернопільській області інформації щодо проживання позивача на тимчасово окупованій території.

В той же час, у відповідності до положень статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV, якою встановлено вичерпний перелік підстав припинення виплати пенсії, проживання особи на тимчасово окупованій території не є підставою для припинення виплати раніше призначеної пенсії.

Відтак, припинення виплати пенсії позивача з підстав проживання на тимчасово окупованій території суперечить вимогам чинного законодавства України.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач через свого представника звернувся до відповідача із заявою від 18.08.2023 року про поновлення виплати пенсії.

Разом із вказаною заявою позивачем надано копію паспорта та РНОКПП позивача, та копію його пенсійного посвідчення.

Зауважень щодо змісту та форми вказаної заяви ані листи відповідача, ані відзив на позовну заяву не містять.

Однак, відповідачем відмовлено у задоволенні вказаної заяви та вказано про необхідність особистої явки позивача до будь-якого відділу обслуговування громадян.

Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги той факт, що у зв`язку із перебуванням на окупованій території позивач позбавлений можливості прибути особисто до відділу обслуговування громадян пенсійного фонду та подати відповідну заяву про поновлення виплати пенсії.

Таким чином, позивачем дотримано вимоги чинного законодавства щодо звернення до органів Пенсійного фонду України за поновленням раніше призначеної пенсії.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заява про поновлення позивачу нарахування та виплати пенсії мала бути розглянута відповідачем по суті звернення відповідно до вимог частини 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати шляхом прийняття відповідного рішення.

Поновлення виплат пенсії позивачу, за наявності відповідних підстав мало здійснюватися в порядку, передбаченому статтею 46 цього Закону (із встановленням підстав припинення нарахування пенсії, вини самого пенсіонера чи пенсійного органу в не нарахуванні таких виплат).

Разом з тим, відповідачем вказану заяву розглянуто в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян», а не у відповідності до Порядку 22-1, як це вимагає чинне законодавство.

З огляду на вказане вище, варто наголосити, що існуючі норми матеріального права, не повинні тлумачитись пенсійними органами (у тому числі відповідачем) з надмірним формалізмом, позбавляючи громадян України гарантованого права на отримання пенсії з формальних підстав.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивача та норми законодавства України, що регулюють дані правовідносини спростовують доводи відповідача.

Доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10.11.2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 11.07.2024 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова