Справа № 640/21632/22
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2024-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Епель О.В., Файдюка В.В., при секретарі Присяжній Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, Оболонського відділу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, Оболонського відділу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області та з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив:

- визнати протиправною бездіяльність Оболонського відділу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області щодо документування ОСОБА_1 паспортом громадянина України;

- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області щодо визнання ОСОБА_1 лише громадянином РФ та невизнання ОСОБА_1 громадянином України;

- зобов`язати Оболонський відділ Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області невідкладно документувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспортом громадянина України замість паспорта громадянина колишнього СРСР, виданого на його ім`я.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представником відповідача було подано відзив на апеляційну скаргу позивача, за змістом якого зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші сторони до судового засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Совєтская Гавань Хабаровського краю.

18 червня 1987 року позивач документований паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_1 (а.с. 22-28).

Наказом ректора Інституту інженерів цивільної авіації (Институт инженеров гражданской авиации имени 60-летия СССР; тепер - Національний авіаційний університет) від 05 серпня 1988 року №864 позивача як такого, що склав вступний іспит, з 01 вересня 1988 року зараховано студентом першого курсу вказаного інституту.

Відповідно до довідки Національного авіаційного університету від 29 липня 2022 року №06.32/529 ОСОБА_1 у період з 01 листопада 1988 року по 22 лютого 1994 року проживав та був зареєстрований (прописаний) у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 43).

Паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_1 (а.с. 25) також містить відомості про прописку ОСОБА_1 у період з 01 листопада 1988 року по 22 лютого 1994 року в місті Києві.

21 листопада 1992 року, у період проживання позивача на території України, Виконкомом Ново-Каховської міської ради Херсонської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , що підтверджується відміткою в паспорті ОСОБА_1 як громадянина СРСР (а.с. 24) та повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 45).

Від указаного шлюбу позивач має дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка 07 травня 2008 року набула громадянства України (а.с. 46-47), та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України.

З паспорта громадянина СРСР серії НОМЕР_1 убачається, що 22 лютого 1994 року позивач був виписаний територіальним органом внутрішніх справ міста Києва, а 15 березня 1994 року позивач був прописаний у Совєтсько-Гаванському районі Хабаровського краю, РФ (а.с. 25).

З трудової книжки позивача судом встановлено, що в період з 15 квітня 1994 року по 11 листопада 1996 року позивач проходив службу в органах внутрішніх справ РФ; з 25 листопада 1996 року по 06 липня 1998 року позивач працював інженером на державному підприємстві РФ «Дальаероконтроль» (а.с. 57).

З 01 жовтня 1998 року позивач працював в Україні.

08 серпня 2002 року позивача прийнято на облік постійного місця проживання Генеральним консульством Росії в місті Одеса (а.с. 28).

25 січня 2017 року ОСОБА_1 було видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 (а.с. 21), відповідно до якої ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації (а.с. 21). Відомості про наявність у позивача громадянства Російської Федерації також містяться у вкладенні від 20 березня 1998 року НОМЕР_5, що видане до паспорта громадянина СРСР, відповідно до якого ОСОБА_1 «является гражданином Российской Федерации на основании ст. 13 ч.1 Закона РСФСР «О гражданстве РСФСР» от 28 ноября 1991 года» (а.с. 22) та паспорті громадянина РФ для виїзду за кордон від 22 грудня 2021 року № НОМЕР_4 (а.с. 95-104).

22 серпня 2022 року позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області та до Оболонського відділу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області із заявами, у яких просив документувати його паспортом громадянина України.

Листом від 09 вересня 2022 року Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області позивача повідомлено про відсутність підстав для документування його паспортом громадянина України (а.с. 17-19).

Як на підставу для відмови Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області у вказаному листі послалося на те, що ОСОБА_1 перебуває у громадянстві Російської Федерації та отримав дозвіл на імміграцію в Україну, у зв`язку з чим громадянство України може набути на умовах, установлених статтею 9 Закону України «Про громадянство України», як особа, яка перебуває у шлюбі з громадянкою України.

Оболонський відділ Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області листом від 10.09.2022 запропонував позивачеві для вирішення порушених у його заяві питань особисто звернутися з оригіналами документів до сектору громадянства Оболонського відділу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області (а.с. 20).

Не погоджуючись з результатами розгляду його заяви, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Підстави і порядок набуття та припинення громадянства України, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України визначено в Законі України «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-III (далі - Закон № 2235-III).

Відповідно до статті 1 Закону № 2235-III громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.

Статтею 3 «Належність до громадянства України» Закону № 2235-III передбачено, що громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Згідно із статтею 6 Закону № 2235-III громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в заклад охорони здоров`я, заклад освіти або інший дитячий заклад, у дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Частиною першою статті 8 Закону № 2235-III передбачено, що особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2235-III умовами прийняття до громадянства України є: 1) визнання і дотримання Конституції України та законів України, що засвідчується особою у поданій в установленому порядку заяві про прийняття до громадянства України; 2) подання: особою без громадянства - декларації про відсутність іноземного громадянства; іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство; 3) безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років. Зазначена умова не поширюється на іноземців і осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянином України понад два роки, і на іноземців чи осіб без громадянства, які перебували з громадянином України понад два роки у шлюбі, що припинився внаслідок його смерті. Дворічний строк перебування у шлюбі з громадянином України не застосовується до іноземців і осіб без громадянства, яким надано дозвіл на імміграцію відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію"; 4) отримання дозволу на імміграцію; 5) володіння державною мовою або її розуміння в обсязі, достатньому для спілкування; 6) наявність законних джерел існування.

Отже, стаття 3 Закону № 2235-III визначає перелік осіб, які визнаються громадянами України. У значенні вказаної статті громадянами України є особи, які його набули відповідно до законів України та міжнародних договорів України, зокрема в порядку, передбаченому статтею 6 Закону № 2235-III, а також громадяни колишнього СРСР та інші особи, перелік яких установлено в пунктах 1-3 частини першої статті 3 Закону № 2235-III, тобто особи, які визнаються громадянами України в силу Закону №2235-III.

Так, відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 Закону № 2235-III громадянами України є (до громадянства України належать) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України, а також інші особи, які проживали в Україні станом на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) і не були громадянами інших держав.

Процедуру, а також перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України визначено в Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, що затверджений Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі - Порядок №215).

Пунктом 16 розділу ІІ Порядку №215 передбачено, що для перевірки належності до громадянства України особа подає заяву про перевірку належності до громадянства України, в якій у довільній формі викладає, у зв`язку з якими обставинами потребує перевірки належність до громадянства України.

Відповідно до пункту 124 розділу VI Порядку №215 особам, які мають у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, замість паспортів громадян колишнього СРСР видаються залежно від місця проживання паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Отже, особам, які відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 3 Закону № 2235-III вважаються громадянами України, за умови наявності у них паспорта громадянина СРСР з відомостями про прописку (постійне проживання на території України), видається паспорт громадянина України.

Як було встановлено судом, позивач дійсно станом на 13 листопада 1991 року постійно проживав на території України і має паспорт громадянина СРСР з відміткою про прописку, яка підтверджує факт постійного проживання позивача на території України.

Водночас, матеріали справи містять докази, а саме вкладення від 20 березня 1998 року НОМЕР_5, що видане Міністерством внутрішніх справ РФ (а.с. 22), паспорт громадянина РФ для виїзду за кордон від 22 грудня 2021 року № НОМЕР_4 (а.с.95-104), посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 25 січня 2017 року (а.с. 21), якими беззаперечно підтверджується, що ОСОБА_1 має громадянство Російської Федерації і на території України перебуває як громадянин РФ.

Крім того, трудовою книжкою підтверджується, що позивач у період з 15 квітня 1994 року по 11 листопада 1996 року служив в органах внутрішніх справ РФ, а після цього працював на державному підприємстві, що належать до сфери управління уряду РФ (урядових служб РФ), яке здійснює контроль за польотами, що очевидно було б неможливим у випадку відсутності у позивача громадянства РФ.

У позові позивач також визнає, що він є громадянином РФ.

У контексті викладеного суд зазначає, що механізм визнання особи громадянином України за правилами (ознаками), установленими у пунктах 1-3 частини першої статті 3 Закону № 2235-III, покликаний врегулювати правовий статус колишніх громадян СРСР та інших осіб, які не були громадянами інших країн, які проживали чи опинилися і залишилися на території України після проголошення нею незалежності.

Належність вказаних осіб до громадянства України визначалася під час загального обміну паспортів громадянина колишнього СРСР на паспорти громадянина України зразка 1994 року. В окремих випадках цей механізм може бути застосовано і тепер, якщо особа - колишній громадянин СРСР (особа без громадянства), з тих чи інших причин не врегулювала питання свого громадянства після розпаду СРСР.

Проте вказаний механізм не може застосовуватися до громадян колишнього СРСР та інших осіб, які після розпаду СРСР не вчинили дій для встановлення належності до громадянства України та отримання паспорта громадянина України, натомість скористалися аналогічним чи подібним механізмом набуття/визнання громадянства в інших республіках колишнього СРСР і стали їхніми громадянами.

У розумінні Закону № 2235-III такі особи є іноземцями (громадянами інших держав) і громадянство України вони можуть набути на загальних підставах, зокрема за територіальним походженням у порядку, установленому статтею 8 Закону № 2235-III.

На користь такого висновку вказує також закріплений у статті 19 Закону № 2235-III принцип втрати громадянства України у разі добровільного набуття громадянства іншої держави.

Під дію вказаного принципу не підпадають громадяни України, які громадянство іншої держави набули автоматично, за умови, що такий громадянин України не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави.

У спірних правовідносинах позивач отримав документ, який підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави (РФ), а саме, паспорт громадянина РФ для виїзду за кордон від 22 грудня 2021 року №7280897. При цьому та обставина, що позивач вказаний документ отримав у консульстві РФ на території України і не отримував внутрішнього паспорту громадянина РФ не змінює значення закордонного паспорту РФ, як документа, що підтверджує громадянство позивача, для отримання якого позивач вчиняв активні дії.

Апелювання позивача до змісту принципу єдиного громадянства, зміст якого розкрито в пункті 1 частини першої статті 2 Закону № 2235-III, суті спірних правовідносин не змінює і не дає підстав вважати позивача громадянином України.

Дійсно, за змістом вказаного принципу, якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Втім, позивач не скористався правом визнання належності до громадянства України (у порядку статті 3 Закону № 2235-III і пункту 124 розділу VI Порядку №215) до набуття ним громадянства РФ, а тому підстав для того, щоб, маючи статус громадянина РФ, останній визнався як громадянин України відповідно до вказаного принципу немає. Після проголошення Україною незалежності позивач не перебував у відносинах з нею як громадянин, не наполягав на зміні свого статусу. Навпаки, позивач у відносинах з державою Україна послідовно поводився як іноземець - громадянин РФ, зокрема позивач після навчання залишив Україну, звернувся до органів РФ для підтвердження громадянства РФ (що підтверджується вкладенням від 20 березня 1998 року НОМЕР_5, що видане до паспорта громадянина СРСР), вступив на службу в системі органів внутрішніх справ РФ. Після повернення на територію України позивач встав на консульський облік в Генеральному консульстві РФ в місті Одесі, а 25 січня 2017 року отримав посвідку на постійне проживання в Україні.

За наведеного, відсутні підстави вважати його громадянином України наявність у нього стійких зв`язків з державою Україна, а саме наявність у позивача дружини - громадянки України, дітей - громадян України, трудового стажу з 1998 року на території України, нерухомості, сплати податків та інших зборів відповідно до законодавства в бюджет України.

Доказами, дослідженими судом, підтверджується, що народження дітей, робота в Україні та інші обставини, якими позивач обґрунтовує те, що саме в Україні знаходиться центр його життєвих інтересів, настали після набуття ним громадянства РФ. Тобто у всі ці зв`язки із державою Україна позивач послідовно вступав як громадянин РФ і до звернення у серпні 2022 року із заявою, за наслідками якої виник цей спір, свій статус як громадянина РФ у цих відносинах позивач не оспорював. Зокрема, у свідоцтві про народження сина позивача (22 серпня 2004 року) останній (позивач) записаний як громадянин РФ.

Вказані обставини в сукупності безумовно підтверджують, що саме в Україні знаходиться центр життєвих інтересів позивача, проте зважаючи на те, що свого часу позивач набув громадянство РФ і на територію України в`їхав як громадянин РФ, процедура визнання належності до громадянства України на підставі пунктів 1-3 статті 3 Закону № 2235-III до позивача не застосовується.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач у розумінні Закону № 2235-III не вважається громадянином України, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про документування його паспортом громадянина України.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя О.В.Епель

суддя В.В.Файдюк