Справа № 160/13444/24
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2024-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2
до Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
23.05.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , який діє в своїх інтереса та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради, в якому позивачі просять:
- визнати протиправними дії Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради щодо припинення ОСОБА_1 та його малолітньому сину ОСОБА_2 виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01 березня 2024 року, відповідно до Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 року № 332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам»;
- зобов`язати Центральне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради поновити ОСОБА_1 виплату допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01 березня 2024 року, відповідно до Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 року № 332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам»;
- зобов`язати Центральне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради поновити малолітньому сину ОСОБА_1 - ОСОБА_2 виплату допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01 березня 2024 року, відповідно до Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 року № 332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам».
28.05.2024 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було залишено позовну заяву без руху через невідповідність вимогам ст.ст. 160, 161 КАС України.
На виконання вимог ухвали від 28.05.2024 року позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.
18.06.2024 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
08.07.2024 року від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої вказано, що відповідач прийняв рішення за назвою «Про призначення допомоги переміщеним особам на проживання від 18.03.2024», яким фактично припинив позивачу виплату допомоги. Також у вказаному рішенні зазначено тільки про те, що ОСОБА_5 припинено таку виплату, а щодо сина ОСОБА_2 нічого не зазначено, але чомусь йому припинено також таку виплату. Відповідачем не надано оцінку наданій позивачем на підтвердження обставин, викладених у підпункті 1 пункту 13-2 Порядку №332, до заяви про продовження виплати допомоги на проживання від 18.03.2024 року довідки №9 від 27.02.2024 року Комунального закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу №164 Дніпровської міської ради про відвідування ОСОБА_6 закладу дошкільної освіти, який на теперішній час працює в дистанційному режимі. При цьому, в рішенні відповідача не зазначено будь-яких підстав щодо припинення допомоги на проживання, а лише вказано загальну ознаку, що позивач не відповідає умовам, визначеним Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. Тобто не зрозуміло, які причини/підстави слугували для припинення виплати.
16.07.2024 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких вказано, що Управління погоджується з висновками позивача, що він та його син ОСОБА_2 не відносяться до осіб, яким згідно пунктів 1, 2 Постанови № 709 припиняється виплата допомоги, саме тому виплату допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам їм було подовжено автоматично на один шестимісячний період з 01.08.2023 року по 31.01.2024 року у розмірі 5000,00 щомісячно (2000,00 грн. працездатна особа ОСОБА_1 , 3000,00 грн. дитина ОСОБА_2 ). Нормами Порядку № 332 не передбачено обов`язку органу соціального захисту населення надсилати копії рішень про призначення/відмову у призначенні допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 , народився - ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження Україна, Луганська область, місто Сєвєродецьк, батько ОСОБА_1 .
18.03.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради із заявою призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
05.04.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради із заявою в якій просив письмово повідомити, з яких підстав йому та його сину не була здійснена виплата допомоги, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року №332 за березень 2024 року, стадію розгляду заяви з додатками від 18.03.2024 року та у разі прийняття рішення за результатом розгляду заяви надати таке рішення.
Листом Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради від 19.04.2024 року №15/4-463 повідомлено позивача:
«Згідно Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб Ви та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваєте на обліку в Управлінні, як внутрішньо переміщена особа з 10.03.2020.
Механізм надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам визначається Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20,03.2022 №332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам» (зі змінами) (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 13^ Порядку допомога призначається особам, які перемістилися (повторно перемістилися) з 01.01.2022 з територій, включених до переліку територій, для яких не визначена дата завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації (далі - Перелік).
Станом на 01.01.2022 м. Дніпро, де Ви фактично проживаєте та перебуваєте на обліку, не відносилась до територіальних громад включених до Переліку. Виходячи з вищезазначеного, повторне переміщення у Вас відсутнє, та відповідно до пункту 13-2 Порядку права на допомогу Ви не маєте.
Рішенням управління Вам відмовлено в призначенні допомоги з 01.03.2024.».

22.04.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради із заявою в якій просив надіслати йому рішення, яким відмовлено йому та його сину ОСОБА_2 в призначенні допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.03.2024 року.

Листом Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради від 03.05.2024 року №15/4-511 повідомлено позивача, зокрема, що відповідно до Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 № 332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам» (далі - Порядок) позивачу було призначено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам у розмірі: - з 01.04.2022 - 5 000,00 грн. щомісячно. За заявою про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, рішенням Управління відмовлено у призначенні допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам у зв`язку з тим, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї складає у період з 01.10.2023 року по 31.12.2023 року (17882,92 грн.), перевищує чотири розміри прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність (9444,00 грн).

Позивачі вважають дії відповідача щодо припинення ОСОБА_1 та його малолітньому сину ОСОБА_2 виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01 березня 2024 року, відповідно до Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 року № 332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам» протиправними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Закон України від 20.10.2014 №1706 «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон №1706) відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №1706 внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині 1 цієї статті (частина 2 статті Закону № 1706).

Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (частина 1 та 2 статті 4 Закону №1706).

Частиною 1 статті 5 Закону №1706 визначено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

За змістом статті 2 Закону №1706 Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

При цьому, згідно із частинами 2 та 3 статті 7 Закону №1706 Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

За приписами частини 1 статті 9 Закону № 1706 внутрішньо переміщена особа має право, зокрема, на створення належних умов для її постійного чи тимчасового проживання.

До 20.03.2022 механізм надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг визначався Порядком №505, пунктом 2 якого передбачено, що грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф, їх дітям, які народилися після дати початку проведення антитерористичної операції, тимчасової окупації або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф та взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців.

Механізм надання допомоги на проживання ВПО визначений Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою КМУ від 20.03.2022 №332 (надалі - Порядок №332).

Відповідно до п. 1 Порядку №332, цей Порядок визначає механізм надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.

Пунктом 2 Порядку №332 передбачено, що допомога надається особам, які перемістилися з тимчасово окупованої Російською Федерацією території України, а також території адміністративно-територіальних одиниць, де проводяться бойові дії та що визначені в переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка», затвердженому Розпорядженням КМУ від 06.03.2022 №204.

Згідно з п. 3 Порядку №332 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), допомога надається щомісячно з місяця звернення на період введення воєнного стану та одного місяця після його припинення чи скасування на кожну внутрішньо переміщену особу, відомості про яку включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, у таких розмірах: для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 гривень; для інших осіб - 2000 гривень. Допомога виплачується за повний місяць незалежно від дати звернення за її наданням та дати припинення чи скасування воєнного стану. Допомога внутрішньо переміщеним особам, які звернулися за її наданням до 14.04.2022, надається починаючи з березня 2022 року.

Допомога на проживання призначається автоматично без подання додаткового звернення внутрішньо переміщеним особам, які станом на 01.03.2022 отримували щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, відповідно до Постанови №505. Виплата допомоги внутрішньо переміщеним особам за місяці, у яких вони отримували щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, не здійснюється.

Допомога не надається внутрішньо переміщеним особам, які були обліковані як внутрішньо переміщені особи до 24.02.2022 у регіонах, що не включені до переліку, зазначеному в абзаці 1 пункті 2 цього Порядку, за винятком осіб, які отримували щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави вважати, що допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які були обліковані як внутрішньо переміщені особи до 24.02.2022 у регіонах, що включені до переліку, зазначеному в абз. 1 п. 2 цього Порядку (тимчасово окуповані російською федерацією території України), а також території адміністративно-територіальних одиниць, де проводяться бойові дії та що визначені в переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка», затвердженому Розпорядженням КМУ від 06.03.2022 №204.

З матеріалів справи вбачається та відповідачем не заперечується, що позивач до 24.02.2022 обліковувався як внутрішньо переміщена особи відповідно до довідки від 10.03.2020 року №1201-, відповідно до яких місце проживання: АДРЕСА_1 та фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 .

Луганська область входить до Переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка», затвердженого розпорядженням КМУ від 06.03.2022 №204-р.

Зазначене свідчить про те, що позивач та його син станом на 24.02.2022 обліковувався на території, що включена до відповідного переліку територій, на яких ведуться бойові дії.

Відповідно до абз.5 п.6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509 (далі - Порядок №509) довідку отримує кожна дитина, в тому числі та, що прибула без супроводження батьків, законного представника, а також дитина, яка народилася у внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до довідки від 10.03.2020 року №1201- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи молодший син позивача ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 .

Відповідачем не заперечується, що ним було призначено грошову допомогу, передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам» від 20.03.2022 №332 допомогу на проживання внутрішньо переміщеній особі: ОСОБА_1 в розмірі 2000,00 грн. та ОСОБА_2 в розмірі 3000,00 грн.

З відповіді відповідача про припинення виплати допомоги на проживання відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №332 від 20.03.2022, вбачається, що підставою утримання з позивача адресної допомоги, нарахованої відповідно до Порядку №332, фактично слугувало те, що в період з 24.02.2022 він повторно не переміщався.

Водночас, як підтверджено матеріалами справи, позивач є внутрішньо переміщеною особою з Луганської області, і знаходився на обліку у відповідача з 2022 року.

Суд зазначає, що положеннями Порядку №332 не передбачено такої підстави для відмови у призначені допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, як відсутність нового (повторного) переміщення.

Чинними нормами права, а саме положеннями пункту 3 Порядку №332 передбачено заборону лише на призначення та надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, які були обліковані як внутрішньо переміщені особи до 24.02.2022 у регіонах, що не включені до переліку, зазначеному в абз. 1 п. 2 цього Порядку.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 7 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно із пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З огляду на викладене, з урахуванням перебування позивача на обліку, як внутрішньо переміщеної особи у регіоні, що включений до переліку, зазначеному в абзаці 1 пункту 2 цього Порядку №332, зважаючи, що позивач та його син мають статус внутрішньо переміщеної особи, а нормами Порядку №332 передбачено виплату допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі, суд доходить висновку, що припинення виплати такої допомоги є протиправною.

Відповідно до пункту 14 Порядку від 20.03.2022 № 332 період, за який враховуються доходи, становить один квартал, що передує місяцю, який передує місяцю звернення за призначенням або продовженням виплати допомоги на другий шестимісячний період, або три місяці, що передують місяцю звернення за допомогою або продовженням виплати допомоги на другий шестимісячний період.

Середньомісячний сукупний дохід сім`ї обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньомісячного сукупного доходу сім`ї (домогосподарства) для усіх видів державної соціальної допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 р. № 632 «Деякі питання виплати державної соціальної допомоги».

У відповідності до пункту 4 Порядку обчислення середньомісячного сукупного доходу сім`ї (домогосподарства) для усіх видів державної соціальної допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 632 до середньомісячного сукупного доходу враховуються такі доходи, зокрема заробітна плата в розмірі, що залишається після сплати податку на доходи фізичних осіб.

Так, відповідно до наданого відповідачем розрахунку середньомісячного сукупного доходу сім`ї за період з жовтня по грудень 2023 року сукупний дохід сім`ї позивача кількістю 3-х осіб складає 160 946,24 грн., сукупний середньомісячний дохід сім`ї 53 648,75 грн., середньомісячний дохід члена сім`ї 17 882,92 грн. У тому числі: дохід позивача у період з жовтня по грудень 2023 року становить 139 150,47 грн. (за жовтень 2023 року 30 898,71 грн., за листопад 2023 року 23 370, 90 грн., за грудень 2023 року 84 880,86 грн.); дохід дружини позивача у період з жовтня по грудень 2023 року становить 21 795,77 грн. У дитини дохід відсутній.

Однак відповідно до розрахункових листків позивача (наданих до відповіді на відзив, заробітна плата, яка була виплачена після сплати податку на доходи фізичних осіб становить: за жовтень 2023 року 21 703,20 грн., за листопад 2023 року 22 943,38 грн., за грудень 2023 року 83 328,16 грн.).

При цьому, належних та достатніх доказів щодо розміру сукупного доходу сім`ї позивача відповідач до суду не надав. Крім того, відомості щодо підстав визначення конкретного сукупного доходу сім`ї, що передують місяцю звернення за допомогою, матеріали справи не містять.

Варто наголосити, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Як суд вже зазначив вище, механізм обчислення середньомісячного сукупного доходу сім`ї (домогосподарства) (далі - середньомісячний сукупний дохід) для призначення усіх видів державної соціальної допомоги та житлових субсидій, які відповідно до законодавства надаються залежно від сукупного доходу сім`ї (домогосподарства) визначається Порядком обчислення середньомісячного сукупного доходу сім`ї (домогосподарства) для усіх видів державної соціальної допомоги, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 632 (далі Порядок №632).

Відповідно до абз. 2 п. 13 Порядку №632 під час обчислення державної соціальної допомоги для розрахунку середньомісячного сукупного доходу за кожний місяць, в якому відсутні доходи, включаються: 0,5 розміру мінімальної заробітної плати станом на кінець періоду, за який враховуються доходи, - для працездатних працюючих/непрацюючих осіб, які не мали доходів, доходи яких були меншими за 0,5 розміру мінімальної заробітної плати протягом періоду, за який враховуються доходи (крім випадків, визначених абзацами четвертим шостим цього пункту), та/або якими чи за яких не сплачено єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі, не меншому від мінімального, сумарно протягом трьох місяців періоду, за який враховуються доходи (крім військовослужбовців, а також осіб, щодо яких наявна заборгованість роботодавця із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, або осіб, які відповідно до законодавства звільнені від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування); осіб, які зареєстровані у філії регіонального/міжрегіонального центру зайнятості (або міському, районному, міськрайонному центрі зайнятості - до припинення їх діяльності) (далі - центр зайнятості) та не отримували допомогу по безробіттю; осіб, які доглядали за дітьми, які потребують догляду протягом часу, визначеного у медичному висновку лікарсько-консультативної комісії, але не більше ніж до досягнення ними шестирічного віку.

Зважаючи на наведені норми правового регулювання, суд дійшов висновку, що передумовою для призначення державної допомоги малозабезпеченій сім`ї, є визначення її середньомісячного сукупного доходу, який, згідно Порядку №632 визначається шляхом ділення загальної суми сукупного доходу осіб за визначений законодавством період (два квартали або шість місяців) на 6, а в разі застосування суми річного сукупного доходу - на 12, якщо інше не передбачено законодавством.

При цьому, до середньомісячного сукупного доходу враховуються такі доходи: заробітна плата в розмірі, що залишається після сплати податку на доходи фізичних осіб; грошове забезпечення військовослужбовців; пенсія, щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці; стипендія, у тому числі із сумою її індексації, нарахованої відповідно до закону (крім соціальної стипендії, яка надається дітям-сиротам, дітям, позбавленим батьківського піклування, та особам з їх числа); соціальні виплати, які призначаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських рад міст обласного значення, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення), у тому числі пільги на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого палива та скрапленого газу; допомога по безробіттю, інші страхові виплати, які призначаються фондами соціального страхування; грошові перекази, отримані із-за кордону; дивіденди від цінних паперів; інші доходи, відомості про які отримано від ДПС і Пенсійного фонду України, а також задекларовані особою доходи, інформація про які відсутня в ДПС, Пенсійному фонді України, фондах соціального страхування та згідно із законодавством не може бути отримана за відповідним запитом органу соціального захисту населення.

Суд враховує, що відповідач не надав жодних пояснень, з посиланням на відповідні докази щодо врахування ним доходів всіх членів сім`ї та розрахунку середньомісячного сукупного доходу.

Крім того, суд зазначає, що загальними вимогами, які висуваються до акту індивідуальної дії, як акту правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Головною рисою індивідуальних актів є їхня конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акту нормам чинного законодавства.

Рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

Разом з тим, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

При цьому, рішення відповідача про відмову у призначенні допомоги внутрішньо переміщеним особам не відповідає наведеним вище вимогам щодо чіткості та зрозумілості, та породжує її неоднозначне трактування, що в свою чергу впливає на не можливість реалізації свого права або обов`язку позивача щодо виконання юридичного волевиявлення суб`єкта владних повноважень.

Крім того, в порушення вимог законодавства спірне рішення містить лише загальне твердження про відмову позивачу в призначенні допомоги на проживання, як внутрішньо переміщеній особі без конкретизації підстав такої відмови.

Рішення суб`єкта владних повноважень не містить чіткого визначення підстав та мотивів для прийняття такого рішення про відмову в призначенні допомоги, що свідчить про його необґрунтованість.

Також, відповідачем не прийнято рішення щодо сина позивача, оскільки рішення №-2024-1 від 18.03.2024 року містить лише відмову ОСОБА_1 .

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, з метою належного захисту прав позивача, суд дійшов висновку визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №-2024-1 від 18.03.2024 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам та визнати протиправними дії відповідача щодо припинення ОСОБА_1 та його малолітньому сину ОСОБА_2 виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01 березня 2024 року, відповідно до Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 року № 332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам».

Щодо вимог зобов`язати Центральне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради поновити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виплату допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01 березня 2024 року, відповідно до Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 року № 332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам», суд зазначає наступне.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

З урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення суд дійшов до висновку про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача та його сина від 18.03.2024 року про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, передбаченої Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 № 332 та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно ч. 1, 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 1211,20 грн., що документально підтверджується квитанцією №0.0..1 від 29.05.2024 року.

Враховуючи, що адміністративний позов задоволено частково, частина судових витрат пов`язана зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду підлягає стягненню в сумі 605,60 грн., що становить 50 відсотків від суми сплаченого судового збору, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 139, 243-246,257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради (49044, м.Дніпро, вул.Левка Лук`яненка, 39/41 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради щодо припинення ОСОБА_1 та його малолітньому сину ОСОБА_2 виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01 березня 2024 року, відповідно до Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 року № 332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам».

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради №-2024-1 від 18.03.2024 року, яким відмовлено ОСОБА_1 у виплаті допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01 березня 2024 року, відповідно до Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 року № 332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам».

Зобов`язати Центральне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та його малолітнього сина ОСОБА_2 від 18.03.2024 року про продовження виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01 березня 2024 року, відповідно до Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 року № 332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам».

У задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв