Справа № 380/7950/24
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2024-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

29 липня 2024 рокусправа № 380/7950/24

Суддя Львівського окружного адміністративного суду Чаплик І.Д., перевіривши матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Залізничного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про внесення змін до актового запису, -

в с т а н о в и в

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Залізничного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просить:

виключити з актового запису № 5 від 22.08.1991, вчиненого Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про народження ОСОБА_2 , що народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 , запис про батька ОСОБА_3 , як батька ОСОБА_2 та запис про батька ОСОБА_3 , як батька ОСОБА_2 (16.02.1991 р) зазначити, як внесений зі слів матері ОСОБА_1 (06.04.1972 р) за п. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що при реєстрації акту цивільного стану про народження сина позивачки - ОСОБА_2 , з її слів було внесено відомості про батька - ОСОБА_3 . Вказана особа не брала участі у вихованні її сина та не цікавилась його життям. Син позивачки ОСОБА_2 проходив військову службу та брав участь у заходах з національної безпеки і оборони відсічі і стримування збройної агресії російської федерації. Під час виконання бойового завдання 31.12.2022 в районі населеного пункту Озарянівка Бахмутського району Донецької області син позивачки зник безвісти, місцезнаходження його невідоме. Позивач має право на отримання грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця, який є її сином, однак отримує його лише у розмірі 50%, а на іншу частину має право особа - ОСОБА_3 , відомості про якого було внесено до актового запису про народження сина зі слів матері, однак вказана особа фактично не існує, та не є батьком зниклого ОСОБА_2 . Оскільки органи реєстрації актів цивільного стану не можуть самостійно внести зміни до актового запису про народження сина в частині відомостей про батька лише за заявою позивачки, вказане зумовило звернення до суду із відповідною заявою.

Ухвалою від 17.04.2024 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою від 24.04.2024 продовжено строк на усунення недоліків позовної заяви на десять днів.

Ухвалою від 06.05.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, подати відзив на позовну заяву та всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову.

Відповідач 26.07.2024 подав відзив на позовну заяву, у якому вказав, що державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, імені та по-батькові. Якщо мати дитини не перебуває у шлюбі та немає спільної заяви батьків, прізвище та громадянство батька дитини зазначається за прізвищем та громадянством матері, а власне ім`я та по батькові - за вказівкою матері у заяві про державну реєстрацію народження. Графи актового запису про народження "Дата народження", "Місце проживання" в розділі "Відомості про батька" у цьому випадку не заповнюються. Отже, відповідач не може стверджувати про зафіксований запис про батька «зі слів матері». Відтак покладається на розсуд суду.

Перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Згідно із частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Аналіз зазначених положень дозволяє дійти висновку, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31.01.2023 у справі №640/13808/21.

Таким чином, публічно-правовим спором в адміністративному судочинстві є не будь-який спір, у якому однією із сторін є орган публічної адміністрації, а лише той, що випливає із здійснення таким суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій щодо скаржника. Тобто, для наявності такого спору є обов`язковим наявність зв`язку між здійсненням органом влади покладених на нього владних управлінських функцій та порушення прав, свобод чи інтересів фізичної або юридичної особи внаслідок такої реалізації своїх функцій владним органом.

За змістом позовних вимог позивач просить виключити з актового запису № 5 від 22.08.1991, вчиненого Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про народження ОСОБА_2 , що народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 , запис про батька ОСОБА_3 , як батька ОСОБА_2 та зазначити такий запис, як такий, що внесений зі слів матері.

Спеціальним законом, який визначає правові та організаційні засади державної реєстрації актів цивільного стану є Закон України від 01.07.2010 №2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (далі - Закон №2398-VI), який регулює відносини, пов`язані з проведенням державної реєстрації актів цивільного стану, внесенням до актових записів цивільного стану змін, їх поновленням і анулюванням, визначає засади діяльності органів державної реєстрації актів цивільного стану.

Актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 2 Закону №2398-VІ).

Частинами 1-3 статті 9 Закону №2398-VI передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Актовий запис цивільного стану складається у двох примірниках. Інформація про персональні дані фізичної особи, що містяться в актовому записі цивільного стану, є конфіденційною і не підлягає розголошенню. Актовий запис цивільного стану є безспірним доказом фактів, реєстрація яких посвідчується, до спростування його в судовому порядку.

Згідно з частиною першою статті 4, частиною першою статті 6 Закону №2398-VІ органами державної реєстрації актів цивільного стану є: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану; відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану); виконавчі органи сільських, селищних і міських (крім міст обласного значення) рад.

Відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження

За приписами статті 22 Закону №2398-VІ внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку (частина перша).

Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться за заявою: особи, щодо якої складено актовий запис; одного з батьків, опікуна, піклувальника дитини; опікуна недієздатної особи; спадкоємців померлого; представника органу опіки та піклування під час здійснення повноважень з опіки та піклування стосовно особи, яка має право на подання такої заяви (частина друга).

Наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 №96/5 затверджені Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 за №55/18793; далі - Правила №96/5).

Пунктами 1.1, 1.5 розділу I Правил №96/5 передбачено, що внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану головних територіальних управлінь юстиції у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку.

Суд зазначає, що в спірному випадку підставою звернення до суду є не відмова відповідача у внесенні змін до актового запису цивільного стану.

Судом встановлено, що причиною звернення позивача до суду із заявою про виключення із актового запису про її сина відомостей про батька стало те, що позивач у зв`язку із зникненням сина, який є військовослужбовцем, який зник безвісти у зоні бойових дій під час здійснення заходів з національної безпеки і оборони відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, має право на отримання його грошового забезпечення, однак отримує його лише у розмірі 50%, а іншу частину отримує особа ОСОБА_3 , відомості про якого позивач просить виключити з актового запису про народження її сина.

Суд звертає увагу, що у справах про оскарження відмови внести за заявою особи зміни до актового запису цивільного стану суд за правилами адміністративного судочинства вивчає наявність чи відсутність достатніх підстав для прийняття відповідного рішення, зокрема, перевіряє чи відповідні рішення прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також, чи прийняті вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення. Завдання адміністративного суду у таких справах полягає, насамперед, у перевірці додержання процедури розгляду та прийняття органом реєстрації актів цивільного стану відповідного рішення. Адміністративний суд, розглядаючи такі справи, не вправі вийти за межі їх публічно-правових аспектів і встановлювати юридичні факти, що мають значення для внесення змін до актових записів цивільного стану, зокрема і факт відсутності батька, внесення неправильних відомостей про нього чи внесення запису про нього зі слів матері.

Отже, суд приходить до висновку, що у вказаній категорії справ суду необхідно перевірити рішення відповідача, яке в спірному випадку і не приймалося, а з метою з`ясування того, чи було у відповідача достатньо підстав для задоволення заяви позивачки, необхідно встановити, чи підтверджуються поданими нею документами доводи про наявність підстав для виключення відомостей з актового запису. Водночас належним способом захисту порушеного права позивачки, у разі його підтвердження, буде зобов`язання відповідача внести відповідні зміни до актового запису цивільного стану.

Водночас, повертаючись до обставин справи, що розглядається, суд приходить до висновку, що позивач не оскаржує відмову відповідача у внесенні змін до актового запису про народження сина, не просить зобов`язати відповідача внести відповідні зміни до актового запису та не надає суду доказів відповідного звернення до органу реєстрації актів цивільного стану, а саме просить внести відповідні зміни у судовому порядку.

Таким чином, об`єктом перевірки у цій справі є не дотримання відповідачем процедури розгляду заяви позивачки про внесення змін до актового запису про народження й оцінка правомірності дій з відмови у задоволенні цього звернення, а встановлення обставин, що підтверджують або спростовують батьківство певної особи для внесення змін до актового запису про народження сина позивачки.

Так, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Відтак суд вважає, що спірні правовідносини мають цивільно-правову природу, оскільки спрямовані на забезпечення їх реалізації у сфері сімейних та приватно-правових відносин.

Наведені висновки суду узгоджуються із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 14.04.2021 у справі №760/24695/19.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З урахуванням наведених обставин суд приходить до висновку, що вказана справа за позовом ОСОБА_1 про внесення змін до актового запису не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі.

Водночас слід зазначити, що особа має право на ефективний захист її прав. З метою надання позивачу цього захисту спір повинен розглядатися «судом, встановленим законом», тобто судом, який вправі перевіряти юридичні факти, зокрема щодо наявності чи відсутності батьківства у особи, відомості про яку внесено до актового запису про народження та наявності достатніх підстав для внесення відповідних змін до актового запису цивільного стану про народження її сини. Однак, адміністративний суд в силу закону не наділений повним спектром таких повноважень, а отже правовідносини, щодо яких виник спір, не можуть бути предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Вказаний висновок щодо визначення предметної юрисдикції справ виходячи із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, узгоджується із тими, що викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №425/2737/17, від 23 січня 2019 року у справі №807/45/17, від 11 вересня 2019 року у справі №810/2732/18 та у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі №688/4029/16-а і від 23 липня 2019 року у справі №816/910/17.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства.; фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Таким чином, з урахуванням усіх висновків, до яких дійшов суд під час розгляду справи, вказана справа має розглядатися у порядку цивільного судочинства як така, що стосується сімейних правовідносин позивача та забезпечення їх реалізації у сфері приватно-правових відносин.

На підставі п.5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1211,20 грн підлягає поверненню позивачеві.

Керуючись статтями 139, 142, 189, 238, 239, 241-243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в :

закрити провадження у справі № 380/7950/24 за позовом ОСОБА_1 до Залізничного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про внесення змін до актового запису.

Повернути позивачеві сплачену суму судового збору у розмірі 1211 (тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення з тією самою позовною вимогою не допускається.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Ухвала може бути оскаржена до Восьмого апеляційного адміністративного суду із урахуванням п.п.15.5 п.15 Р.VII Перехідних положень КАС України шляхом подання апеляційної скарги у п`ятнадцятиденний строк з дати складання ухвали.

СуддяЧаплик Ірина Дмитрівна