Справа № 990/241/24
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2024-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

30 липня 2024 року

м. Київ

справа №990/241/24

адміністративне провадження №П/990/241/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Радишевської О.Р.,

суддів - Прокопенка О.Б., Смоковича М.І., Мацедонської В.Е., Кашпур О.В.,

перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправним та нечинним Указу Президента України в частині,

УСТАНОВИВ:

25 липня 2024 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Президента України В. Зеленського з вимогою:

- визнати протиправним і нечинним Указ Президента України від 10.03.2023 №145/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10.03.2023 «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних обмежувальних заходів (санкцій)» в частині введення в дію позиції 99 Додатку 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10.03.2023 (щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) (відповідно до Закону України «Про санкції») до ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 або ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач також просить визнати поважними причини неподання позовної заяви у встановлений законом строк та поновити строк на звернення до адміністративного суду.

Відповідно до частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Частинами першою, другою статті 122 КАС України установлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду не містить вичерпного, детально описаного переліку поважних причин пропуску строку звернення чи критеріїв їх визначення. Водночас закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але він цього не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інше подібне за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Іншого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Предметом позову є Указ Президента України від 10.03.2023 №145/2023, що був опублікований 14.03.2023 у газеті «Урядовий кур`єр» (від 14.03.2023 № 51) й у цей же день набрав чинності. Водночас з позовом до суду позивач звернувся 25.07.2024 - через рік і чотири місяці.

На обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач зазначив, що станом на 14.03.2023 він не знав і не міг знати про порушення своїх прав указаним Указом.

Як зазначає позивач, факт опублікування оскаржуваного Указу в офіційних друкованих виданнях не може свідчити про те, що позивач мав об`єктивну можливість дізнатися про порушення своїх прав, адже позивач не зобов`язаний та не має реальної можливості відстежувати політичні рішення іноземної держави. Позивач зауважує, що він є громадянином Республіки Кіпр, не має зв`язків, бізнес-інтересів чи будь-яких життєвих інтересів на території України.

Позивач зазначає, що задовго після прийняття оскаржуваного Указу у нього виникли труднощі з обслуговуванням банківських рахунків у країні громадянства. Як надалі стало йому відомо, зазначені обставини були пов`язані із накладенням санкцій Україною.

Дізнавшись із мережі Інтернет про можливе застосування санкцій, позивач 27.09.2023 уклав договір про надання правничої допомоги із АО «Арцінгер» і лише у відповідь на адвокатський запит від 30.10.2023 Офіс Президента України листом №45-01-1047 підтвердив застосування санкцій до позивача.

Позивач доводить, що як іноземець він був поставлений у вразливе становище, адже він не мав об`єктивної можливості дізнатися про прийняте щодо нього рішення у такий короткий строк.

Позивач також звертає увагу, що в оскаржуваному Указі та рішенні Ради національної безпеки і оборони України від 10.03.2023 було неправильно зазначено його прізвище та ім`я, а саме «Mkhitarian Aaron», тоді як коректним написанням є «Mkhitaryan Aharon». Позивач зауважує, що жодне із публічно доступних джерел інформації, що стосувалося застосування санкцій до нього, не містило посилань на паспорті дані або іншу інформацію, що давала б змогу ідентифікувати конкретну особу, якої стосується Указ Президента України від 10.03.2023 №145/2023.

Посилаючись на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 07.03.2024 у справі №990/324/23, позивач доводить, що в цьому випадку встановити конкретний день порушення його прав, свобод, інтересів оскаржуваним наказом взагалі неможливо, адже безпосередньо його прав, свобод, інтересів воно не стосується. Оскаржуваним Указом вводиться в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України; дія Указу вичерпується виключно покладенням контролю за виконанням рішення на секретаря Ради національної безпеки і оборони України.

Суд, урахувавши доводи, якими позивач обґрунтовує поважність причин пропуску строку на звернення до суду, вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України (частина третя статті 106 Конституції України).

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 10.06.1997 № 503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності" закони України, інші акти Верховної Ради України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України не пізніш як у п`ятнадцятиденний строк після їх прийняття у встановленому порядку і підписання підлягають оприлюдненню державною мовою в офіційних друкованих виданнях.

Частиною першою, другою статті 1 Закону України «Про санкції» передбачено, що з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції).

Санкції можуть застосовуватися з боку України щодо іноземної держави, іноземної юридичної особи, юридичної особи, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність.

Частиною третьою статті 5 Закону України «Про санкції» визначено, що рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених пунктами 1, 2-21, 23-25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України та вводиться в дію указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов`язковим до виконання.

Отже, застосування санкцій, з-поміж інших до іноземців, здійснюється на підставі, в порядку і спосіб, які визначені Конституцією України і законами України, які діють/застосовуються однаково щодо всіх підсанкційних осіб. Варто наголосити, що особливого порядку сповіщення (доведення до відома, оприлюднення) про застосування санкцій щодо іноземців - незалежно від їхнього громадянства/підданства - закони України не передбачають. Водночас незнання іноземцями, які опинилися під дією санкцій, українського законодавства не створює для держави обов`язку вжиття додаткових заходів для інформування про чинні в Україні закони та акти їхнього застосування, а також не звільняє їх [іноземців] від настання юридичних наслідків, зумовлених дією санкцій.

Суд погоджується з тим, що позивач як громадянин іншої країни, який, як зазначено у позові, не має жодного зв`язку із Україною, не зобов`язаний відстежувати рішення, що приймаються нею, зокрема і в цілях захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності (стаття 1 Закону «Про санкції».

Проте такі обставини ніяким чином не дають підстав застосовувати щодо позивача закони України в інший спосіб, аніж до інших осіб. Зокрема й тоді, коли це стосується строків звернення до суду за правилами адміністративного судочинства України.

Помилкове написання ім`я та прізвища позивача в оскаржуваному Указі не дають підстав уважати, що позивач об`єктивно не міг з`ясувати, що санкції стосуються саме його. У додатку до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10.03.2023, затвердженого оскаржуваним Указом, крім прізвища та ім`я позивача було також зазначено дату народження - 03.12.1984, а також громадянство - Республіка Кіпр. Як зазначив позивач, одночасно із накладенням санкцій на нього санкції були застосовані й до Startling Ltd, Zig P.H. Primary Holdings Ltd, Vrem Raif V.C.I.C. Ltd, у яких позивач (з його слів) обіймав керівні посади, і з чим позивач у позові допускає й було пов`язане застосування до нього санкцій. Зрештою, Суд зазначає, що помилки в написанні прізвища та ім`я позивача ( ОСОБА_5 замість Mkhitaryan Aharon) не були настільки істотними, що робили неможливим ідентифікацію особи, або ж могли створили у позивача враження, що йдеться про іншу особу.

Зауваження позивача про те, що в спірних правовідносинах взагалі неможливо встановити конкретний день, коли позивач дізнався про порушення своїх прав, свобод чи інтересів оскаржуваним наказом є необґрунтованими.

По-перше, у позові позивач, хоча і не називає конкретний день, проте вказує на подію, з якою він пов`язує момент, коли йому стало відомо про порушення його прав - це день, коли він зазнав певних ускладнень з обслуговуванням банківських рахунків унаслідок застосованих до нього санкцій.

По-друге, доводи позивача у цій частині ґрунтуються на фрагменті висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 07.03.2024 у справі №990/324/23, де зазначено, що «…У разі якщо оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, яке є актом індивідуальної дії, не стосується прав, свобод чи інтересів особи, що звернулась до суду з позовом, визначити день коли особа дізналася або повинна була дізнатися про їх порушення, неможливо».

Суд зазначає, що контекст, за якого Велика Палата Верховного Суду виклала зазначені висновки, істотно відрізняється від того, що склався у межах цієї справи.

Так, предметом справи №990/324/23 був Указ Президента України № 27/2023, яким введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 23.01.2023 «Про деякі питання щодо перетину державного кордону України в умовах воєнного стану», яким Кабінету Міністрів України, Службі безпеки України та Головнокомандувачу Збройних Сил України доручено вчинити певні дії.

Позивач у справі №990/324/23 не був безпосереднім адресатом зазначеного Указу, проте зазначав, що його подальша реалізація Кабінетом Міністрів України внаслідок затвердження змін у правилах перетину кордону призвела до того, що Державна прикордонна служба України заборонила йому як народному депутату залишити територію України. Саме з днем отримання рішення про заборону перетину кордону позивач у справі №990/324/23 і пов`язував початок відліку строку на звернення до суду за оскарженням Указу Президента України. Водночас, повертаючи позов, суд першої інстанції обчислював строк звернення з дня опублікування оскаржуваного Указу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, Велика Палата Верховного Суду у справі №990/324/23 звернула увагу на аргументи позивача про те, що він не був адресатом оскаржуваного Указу й саме в цьому контексті зазначила, що « 53. Таким чином, згідно з обставинами цієї справи визначальним є встановлення того чи стосується оскаржуваний Указ прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду з цим позовом, оскільки приписи частини другої статті 122 КАС України пов`язують обчислення строку звернення до суду з позовом саме з днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, що підлягають судовому захисту. У разі якщо оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, яке є актом індивідуальної дії, не стосується прав, свобод чи інтересів особи, що звернулась до суду з позовом, визначити день коли особа дізналася або повинна була дізнатися про їх порушення, неможливо».

На відміну від обставин справи №990/324/23, у спірних правовідносинах Указ Президента України від 10.03.2023 №145/2023 вводив в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10.03.2023, яке у відповідній частині стосувалося позивача безпосередньо.

Таким чином, немає жодних підстав уважати, що в спірних правовідносинах неможливо встановити день, коли позивач дізнався або ж повинен був дізнатися про порушення своїх прав.

Як на підставу вважати, що строк пропущений з поважних причин, позивач також посилається на те, що звертається з цим позовом вдруге після того, як ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.04.2024 позовну заяву було повернуто.

За доводами позивача, указану ухвалу він отримав лише 13.06.2024, а до суду вдруге звертається у найкоротший строк, що, на думку позивача, демонструє його добросовісну поведінку та є вагомою підставою для поновлення строку, що минув з дня попереднього звернення до суду.

Водночас, як установлено Судом, ухвала Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.04.2024 тричі надсилалася представнику позивача - адвокату Микиті Ларінову й перші два відправлення повернулися на адресу суду з довідками про «Закінчення терміну зберігання».

Судом також з`ясовано, що поряд з надсиланням ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.04.2024 поштою її копію було доставлено в електронний кабінет представника позивача - адвоката ОСОБА_6 18.04.2024 о 17:47 год.

За правилами частини сьомої статті 251 КАС України, якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

Частиною сьомою статті 18 КАС України передбачено, що особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статі 251 КАС України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Отже, доводи представника позивача про те, що він не допускав зволікань з повторним зверненням до суду є необґрунтованими.

Підсумовуючи викладене, Суд дійшов до висновку, що позов поданий за межами шестимісячного строку на звернення до суду, а викладені у позові доводи не дають підстав вважати, що цей строк було пропущено з поважних причин.

Згідно з частинами першою, другою статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

З урахуванням викладеного, Суд залишає позов без руху й пропонує позивачеві протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали звернутися до суду з заявою із наведенням інших підстав для поновлення строку.

Керуючись статтями 22, 122, 123, 248, 266 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправним та нечинним Указу Президента України в частині залишити без руху.

Надати позивачу строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Роз`яснити позивачеві, що неусунення недоліків позовної заяви, яку залишено без руху, є підставою для повернення позовної заяви.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не оскаржується.

Головуючий: О.Р. Радишевська

Судді: О.Б. Прокопенко

М.І. Смокович

В.Е. Мацедонська

О.В. Кашпур