Справа № 440/4769/24
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2024-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 липня 2024 року м. ПолтаваСправа №440/4769/24

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Кукоби О.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (надалі - відповідач, ГУПФ України в Черкаській області), у якому просила:

визнати протиправними дії ГУПФ України в Черкаській області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до трудового (страхового) та спеціального стажу період роботи з 01.08.1985 по 01.06.1988;

зобов`язати ГУПФ України в Черкаській області зарахувати до трудового (страхового) та спеціального стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.08.1985 по 01.06.1988 згідно записів трудової книжки від 02.08.1985 НОМЕР_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що позивач у жовтні 2023 року звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років. Відповідна заява за принципом екстериторіальності розглянута по суті ГУПФ України в Черкаській області, яке рішенням від 10.10.2023 №30 відмовило у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років. При цьому, на думку позивача, пенсійний орган безпідставно не зарахував до її стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років (медичний працівник), період роботи з 01.08.1995 по 01.06.1988 на підставі трудової книжки від 02.08.1985 НОМЕР_1 з огляду на наявне виправлення в даті наказу про звільнення. Посилаючись на висновок Верховного Суду, наведений у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, позивач вважала, що вона не може нести тягар негативних наслідків через неналежне оформлення роботодавцем трудової книжки найманого працівника.

2. Позиція відповідача та третьої особи.

Відповідач позов не визнав, у наданому до суду відзиві на позов представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю /а.с. 60-62/. Свою позицію мотивував посиланням на те, що дії ГУПФ України в Черкаській області щодо незарахування до страхового та спеціального стажу періоду роботи з 01.08.1995 по 01.06.1988 на підставі трудової книжки від 02.08.1985 НОМЕР_1 є правомірними, оскільки у трудовій книжці наявне виправлення в даті наказу про звільнення.

Представник третьої особи у письмових поясненнях просила у задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність /а.с. 24-29/.

3. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 24.04.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цій справі, а її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників (у порядку письмового провадження).

За приписами пункту 2 частини першої статті 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Обставини справи

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджено копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 /а.с. 7-8/.

03.10.2023 ОСОБА_1 звернулась до пенсійного органу за місцем проживання із заявою про призначення пенсії за вислугу років /а.с. 32-33/.

Рішенням ГУПФ України в Черкаській області від 10.10.2023 №30 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту 2.1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" /а.с. 30/.

При цьому пенсійний орган визначив, що підтверджений документально страховий стаж ОСОБА_1 загалом становить 36 років 04 місяці 10 днів; стаж, який дає право на пенсію за вислугу років - 24 роки 11 місяців 18 днів; до страхового та спеціального стажу не зараховано період роботи з 01.08.1995 по 01.06.1988 на підставі трудової книжки від 02.08.1985 НОМЕР_1 , оскільки наявне виправлення в даті наказу про звільнення.

Посилаючись на безпідставність незарахування до її стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоду роботи з 01.08.1995 по 01.06.1988 на підставі трудової книжки від 02.08.1985 НОМЕР_1 , позивач звернулась до суду з цим позовом.

Норми права, якими урегульовані спірні відносини

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, урегульовані Законом України від 05.11.1991 №1788-XII Про пенсійне забезпечення (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

За змістом пункту 1 частини першої статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною першою статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування /частина друга статті 24 Закону №1058-IV/.

Згідно з частиною першою статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону №1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Перелік осіб, які мають право на пенсію за вислугу років, та умови її призначення визначені статтею 55 Закону №1788-ХІІ.

Законом України від 02.03.2015 №213-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення (далі - Закон №213-VIII) статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено в новій редакції.

Зокрема, пунктом "е" статті 55 у редакції названого Закону передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: (...) з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

04.06.2019 Конституційний Суд України ухвалив рішення №2-р/2019, яким визнав неконституційними положення пункту а статті 54, статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними Законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 №213-VIII, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24.12.2015 №911-VIII.

Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій (далі - Закон №2148-VIII, набрав чинності 11.10.2017) доповнено пунктом 2-1 розділ XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV.

Відповідно до пункту 2-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачених статтями 52, 54 та 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України Про пенсійне забезпечення.

Згідно з пунктом 16 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Оцінка судом обставин справи

Згідно з частиною другою статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У цій справі предметом спору є правомірність відмови пенсійного органу в зарахуванні до стажу роботи позивача, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоду її трудової діяльності з 01.08.1985 по 01.06.1988.

Суд враховує, що позивач разом із заявою від 03.10.2023 про призначення пенсії за вислугу років надала пенсійному органу трудову книжку серії НОМЕР_1 , у якій містяться записи:

№1 від 01.08.1985 про прийняття на роботу до Могилівської районної лікарні (БРСР) на посаду медсестри дорослого ортопедичного відділення;

№2 від 01.06.1988 про звільнення з роботи у зв`язку з переведенням /а.с. 39, зі звороту/.

Відмовляючи у зарахуванні до страхового та спеціального стажу роботи періоду з 01.08.1985 по 01.06.1988 відповідач зазначив, що у трудовій книжці міститься виправлення в даті наказу про звільнення.

Суд враховує, що трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи. Проте окремі недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Такий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №428/7863/17 та враховується судом на підставі частини п`ятої статті 242 КАС України.

На переконання суду, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, адже неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист, зокрема права на пенсійне забезпечення.

Суд звертає увагу на те, що запис про звільнення ОСОБА_1 від 01.06.1988 засвідчений відповідальною особою підприємства, підпис якої скріплений печаткою.

Подальші записи у трудовій книжці перекликаються із записом про звільнення.

Так, позивач звільнена з попереднього місця роботи 01.06.1988 у зв`язку з переведенням, а 02.06.1988 прийнята на роботу за новим місцем /а.с. 39-40/.

Суд зауважує, що пенсійний орган, аналізуючи надані особою документи, перш за все має виходити з їх змісту, а не лише суто з форми, адже органи Пенсійного фонду, переслідуючи в цілому законну мету попередження зловживання громадянами своїми правами та запобігання необґрунтованому призначенню пенсії, при виконанні своїх повноважень повинні діяти обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та пропорційно, як це передбачено частиною другою статті 2 КАС України, з тим, щоб не створювати штучних і необґрунтованих перешкод для реалізації особами їх прав.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

У постанові Верховного Суду від 28.11.2022 у справі №826/6029/18 викладено правовий висновок, відповідно до якого у контексті вимог частини другої статті 2 КАС України нормативне обґрунтування прийнятого рішення та його співвідношення з фактичними обставинами не є формальною вимогою, оскільки суд має перевірити чи діяв суб`єкт владних повноважень, у тому числі (…) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень; принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішенням було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

У постанові Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №420/14943/21 зазначено, що критеріями обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень є: 1) логічність та структурованість викладення мотивів, що стали підставою для прийняття відповідного рішення; 2) пов`язаність наведених мотивів з конкретно наведеними нормами права, що становлять правову основу такого рішення; 3) наявність правової оцінки фактичних обставин справи (поданих документів, інших доказів), врахування яких є обов`язковим у силу вимог закону під час прийняття відповідного рішення; 4) відповідність висновків, викладених у такому рішенні, фактичним обставинам справи; 5) відсутність немотивованих висновків та висновків, які не ґрунтуються на нормах права.

Суд також враховує, що суб`єкт владних повноважень у рішенні про відмову у задоволенні певного прохання особи, як-то про призначення пенсії, має наводити всі без винятку підстави для такої відмови.

Повертаючись до обставин цієї справи, суд повторює, що відмова у зарахуванні до страхового та спеціального стажу роботи позивача усього періоду з 01.08.1985 по 01.06.1988 з посиланням на наявність виправлення у даті наказу про звільнення, є проявом надмірного формалізму та не відповідає принципу верховенства права, оскільки позивач у будь-якому випадку не може нести відповідальність за правильність оформлення трудової книжки.

Суд визнає слушним довід представника позивача про неможливість підтвердження спірного періоду роботи уточнюючими довідками підприємства з огляду на припинення будь-яких відносин з республікою білорусь внаслідок триваючої широкомасштабної збройної агресії російської федерації проти України.

Отож період роботи позивача у Могилівській районній лікарні з 01.08.1985 по 01.06.1988 має бути зарахований до її страхового та спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, на підставі трудової книжки серії НОМЕР_1 .

Обираючи належний спосіб захисту порушених прав позивача, суд виходить з таких міркувань.

У силу статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета узгоджується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правила адміністративного судочинства допускають випадки, коли суд може вийти за межі вимог позову, зокрема, у випадку, якщо спосіб захисту, який пропонує позивач, є недостатнім або неправильно ним обраним для повного та ефективного захисту його прав, свобод та інтересів.

Так, відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, що пов`язано з публічно-правовим характером спірних відносин та активною участю суду в процесі розгляду адміністративних справ, тому адміністративний суд може і зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів, порушення яких встановлено судом.

Суд зауважує, що права позивача у спірних відносинах порушені не діями відповідача щодо незарахування до страхового та спеціального стажу роботи ОСОБА_1 періоду з 01.08.1985 по 01.06.1988, а внаслідок ухвалення ГУПФ в Черкаській області рішення від 10.10.2023 №30, яким до страхового та спеціального стажу ОСОБА_1 не зараховано період роботи з 01.08.1985 по 01.06.1988, а також відмовлено у призначенні позивачу пенсії за вислугу років.

Відмова пенсійного органу у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону №1788-XII обґрунтована посиланням на пункт 2-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV, а саме - відсутність необхідного станом на 11.10.2017 спеціального стажу роботи тривалістю не менше 26 років 06 місяців. При цьому загальний страховий стаж роботи ОСОБА_1 становить 36 років 04 місяці 10 днів.

Верховний Суд у постанові від 06.11.2023 у справі №240/24/21 зауважив, що на час виникнення спірних відносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №2-р/2019 з одного боку, та Законом №1058-ІV з іншого, в частині обмеження права на пільговий стаж, здобутий після 11 жовтня 2017 року.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя статті 22 Конституції України).

У Рішенні від 22.05.2018 №5-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що "положення частини третьої статті 22 Конституції України необхідно розуміти так, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності" (абзац десятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України зазначає, що до основних обов`язків держави належить забезпечення реалізації громадянами соціальних, культурних та економічних прав; гарантування державою конституційного права на соціальний захист є однією з необхідних умов існування особи і суспільства; рівень соціального забезпечення в державі має відповідати потребам громадян, що сприятиме соціальній стабільності, забезпечуватиме соціальну справедливість та довіру до держави. Гарантування державою цих прав, у тому числі права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист, має здійснюватися на основі Конституції України та у спосіб, що відповідає їй.

Одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної (абзац шостий підпункту 4.3 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 №1-р/2018).

Юридична визначеність є ключовою у питанні розуміння верховенства права; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин; юридична визначеність означає також, що необхідно у цілому дотримуватися зобов`язань або обіцянок, які взяла на себе держава перед людьми (поняття „легітимні очікування) (Доповідь „Верховенство права, схвалена Європейською Комісією „За демократію через право (Венеційською Комісією) на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року).

Принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2017 №2-р/2017).

З урахуванням наведеного, Верховний Суд у постанові від 06.11.2023 у справі №240/24/21 дійшов висновку, що, обмеження пунктом 2.1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV врахування спеціального стажу, здобутого після 11.10.2017 для набуття права на призначення пенсії за вислугою років, є порушенням принципу юридичної визначеності та верховенства права.

За позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою в постанові від 03.11.2021 у зразковій справі №360/3611/20 за подібних правовідносин:

"Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду також не погоджується з посиланням скаржника на абзац другий пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, відповідно до якого положення Закону №1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом №2148-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку скаржника, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону №1788-ХІІ відносинами, про які йдеться в цьому пункті. Велика Палата Верховного Суду вважає, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону №1788-ХІІ всі інші положення, чого зроблено не було.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону №1058-ІV".

Дослідивши залучену до матеріалів справи копію трудової книжки серії НОМЕР_1 , суд встановив, що ОСОБА_1 після 11.10.2017 продовжувала працювати на посаді сестри медичної старшої Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу №61 Кременчуцької міської ради Полтавської області (з 11.01.2021 перейменований у Кременчуцький заклад дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу №61 Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області) /а.с. 43/.

Наказом Кременчуцького закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу №61 Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 29.09.2023 №44 о/с ОСОБА_1 звільнено з посади сестри медичної старшої з 29.09.2023 за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України /а.с. 46/.

З урахуванням наведеного вище, період роботи позивача сестрою медичною старшою у Кременчуцькому закладі дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу №61 Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області з 11.10.2017 по 29.09.2023 має бути зарахований до спеціального стажу роботи позивача, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ.

У силу пункту "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ (у редакції до внесення змін Законами №№ 213-VIII та 911-VIII, що визнані неконституційними Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

За вищевикладених обставин, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, визнати протиправним та скасувати рішення ГУПФ України в Черкаській області від 10.10.2023 №30, зобов`язавши відповідача зарахувати до страхового та спеціального стажу роботи ОСОБА_1 , який дає право на призначення пенсії за вислугу років, період з 01.08.1985 по 01.06.1988, до спеціального стажу роботи ОСОБА_1 , який дає право на призначення пенсії за вислугу років, період з 11.10.2017 по 29.09.2023, а також повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.10.2023 про призначення пенсії за вислугу років з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Зважаючи на встановлені у ході судового розгляду фактичні обставини справи та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково з одночасним виходом за межі позовних вимог задля ефективного захисту та відновлення порушених прав позивача.

Розподіл судових витрат

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 1073,60 грн, що зарахований до спеціального фонду Державного бюджету /а.с. 18, 19/.

Інші судові витрати у справі відсутні.

З огляду на приписи підпункту 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини першої статті 4 зазначеного Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" установлено, що у 2024 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2024 року становить 3028 гривень.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Таким чином, за подання цього позову ОСОБА_1 мала сплатити судовий збір у розмірі 968,96 грн (3028,00 грн х 0,4 х 0,8).

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з цим, як визначено частиною восьмою цієї статті, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

А відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Оскільки передумовою для виникнення цього спору є протиправне рішення ГУПФ України в Черкаській області щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугу років, а позов носив немайновий характер, суд вважає за необхідне стягнути судові витрати позивача у розмірі 968,96 грн за рахунок бюджетних асигнувань ГУПФ України в Черкаській області.

У свою чергу, відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Частиною першою статті 143 КАС України визначено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Таким чином, надмірно сплачений за подання позовної заяви у цій справі судовий збір у розмірі 104,64 грн належить повернути позивачу з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 2, 3, 6-10, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Вийти за межі позовних вимог.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 10.10.2023 №30.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зарахувати до страхового та спеціального стажу роботи ОСОБА_1 , який дає право на призначення пенсії за вислугу років, період з 01.08.1985 по 01.06.1988, до спеціального стажу роботи ОСОБА_1 , який дає право на призначення пенсії за вислугу років, період з 11.10.2017 по 29.09.2023, а також повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.10.2023 про призначення пенсії за вислугу років з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок).

Позивач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 21366538; вул. Смілянська, 23, м. Черкаси, Черкаська область, 18000).

Третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 13967927; вул. Гоголя, 34, м. Полтава, Полтавська область, 36000).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів після складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Олександр КУКОБА