Справа № 520/7585/24
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2024-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

29.07.2024 р. справа №520/7585/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., за участю секретаря судового засідання - Стрєлки О.В., позивача - не прибув, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі та без участі його представника, представник відповідача - не прибув, розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплатити ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 21.01.2024 по 21.03.2024 (включно); 2) стягнення із НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 21.01.2024 по 21.03.2024 (включно) в розмірі 154.478,84 грн.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що з боку суб"єкта владних повноважень мала місце затримка остаточного повного розрахунку при звільненні (календарна дата припинення проходження публічної служби - 20.01.2024р.; календарна дата проведення платежів після звільнення з військової служби - 13.02.2024, 26.02.2024р. 22.03.2024р.), у зв`язку із чим має бути виплачений середній заробіток за увесь час такої затримки.

Відповідач з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив про відсутність у спірних правовідносинах як події, так і складу правопорушення за ст.117 Кодексу законів про працю України.

Суд, вивчивши доводи позову та аргументи відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, всебічно перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник проходив військову службу у лавах Державної прикордонної служби України; обіймав штатну військову посаду в організаційній структурі Військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України; наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16.01.2024р. №29-ос був звільнений з військової служби у запас на підставі п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу»; 18.01.2024р. подав рапорт про отримання грошової компенсації вартості неодержаного під час проходження військової служби речового майна; наказом начальника Військової частини НОМЕР_2 від 19.01.2024р. №52-ос був виключений із списків військової частини із показником вислуги (календарної військової 25р. 07м. 16дн; пільгової військової 01р. 05м. 10дн.; загальної військової 27р. 00м. 26дн.); остаточною датою військової служби заявника визначено 20.01.2024р.

З 21.01.2024р. заявник отримує пенсію у порядку Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у розмірі 25.852,92 грн.

Доказів проведення на користь заявника будь-яких платежів субєктом владних повноважень саме 20.01.2024р. ані заявник, ані субєкт владних повноважень до суду не подали.

13.02.2024р. заявник здійснив на користь платника податків грошовий платіж у сумі 19.064,52грн. (додаткова винагорода у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168).

13.02.2024р. заявник здійснив на користь платника податків грошовий платіж у сумі 596.697,61грн. (одноразова грошова допомога при звільненні).

26.02.2024р. заявник здійснив на користь платника податків грошовий платіж у сумі 1.305,17грн. (індексація грошового забезпечення військовослужбовця за довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 09.02.2024р. №09/33).

22.03.2024р. заявник здійснив на користь платника податків грошовий платіж у сумі 66.387,69грн. (грошова компенсація вартості неодержаного під час проходження служби речового майна).

За викладеними у позові розрахунками заявника, показник середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця за два повні календарні місяці перед звільненням складає 2.532,44грн. (74.739,50грн. грошового забезпечення за листопад 2023р. та 79.739,60грн. грошового забезпечення за грудень 2023р. і був обчислений з урахуванням платежів з додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168).

Згідно із складеною субєктом владних повноважень відносно заявника довідкою від 13.05.2024р. №77 показник середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця за два повні календарні місяці перед звільненням складає 1.466,87грн. (44.739,50грн. грошового забезпечення за листопад 2023р. та 44.739,60грн. грошового забезпечення за грудень 2023р. і був обчислений без урахування платежів з додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 як однократного разового додаткового виду грошового забезпечення).

Згідно з довідкою субєкта владних повноважень від 15.05.2024р. №10/3763-04-Вих Військова частина НОМЕР_2 дислокувалась у населеному пункті Краматорськ Донецької області, виконувала бойові завдання у складі Сил Оборони України по відсічі збройної агресії російської федерації. (т.1 а.с.76).

За твердженням субєкта владних повноважень відповідно до бойового наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 10.12.2023р. №288 (гриф) та бойового розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 05.12.2023р. №21522 Військова частина НОМЕР_2 виконувала бойові завдання у складі Сил Оборони України на лінії фронту у Донецькій області, приймав безпосередню участь у бойових діях по 29.01.2024р., знаходилась у підпорядкуванні ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСУВ « ОСОБА_2 ».

Ці обставини підтверджені відомостями документа про отримання заявником грошового забезпечення у вигляді додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у збільшеному до 100.000,00грн. розмірі.

Згідно із складною субєктом владних повноважень довідкою від 10.06.2024р. №108 виплата грошового забезпечення здійснюється за КЕК 2112 (т.1 а.с.112), а згідно з наданою на виконання вимогою суду випискою з рахунка станом на 19.01.2024р. залишок коштів за КЕК 2112 складав 15.164.706,82грн. (т.1 а.с.77).

За викладеними у позові доводами заявника тривалість затримки остаточного розрахунку при звільненні складає 61 день (21.01.2024р.-21.03.2024р.).

Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, заявник ініціював даний спір.

Суд знаходить, що ключовими питаннями під час розгляду даного спору є: наявність або відсутність правових підстав для включення до складу місячного грошового забезпечення у цілях обчислення розміру середньоденного грошового забезпечення з метою використання при обрахунку розміру середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні платежів за постановою КМУ від 28.02.2022р. №168; наявність або відсутність правових підстав для застосування критерію справедливості як невідємного елементу проголошеного ст.8 Конституції України верховенства права при визначенні міри юридичної відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ; наявності або відсутності правових підстав для одночасного отримання одним і тим же учасником суспільних відносин громадянином грошових платежів за рахунок коштів Державного бюджету України у порядку ст.117 Кодексу законів про працю України та у порядку Закону України від 09.04.1992р. №2662-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (тобто одночасного отримання і пенсії, призначеної після звільнення з публічної служби, і середнього заробітку у порядку ст.117 Кодексу законів про працю України за один і той же період часу); наявності або відсутності правових підстав для поширення на спірні правовідносини дії норм ст.10 Закону України від 15.03.2022р. №2136-ІХ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану"; конфлікту між публічним інтересом суспільства на спрямування субєктом владних повноважень наявних фінансових ресурсів на цілі оборони держави у спосіб оплати часу служби діючих публічних службовців, котрі збройно боронять Батьківщину та між приватним інтересом конкретного громадянина на отримання виплат у порядку ст.117 Кодексу законів про працю України.

Вирішуючи спір по суті суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом, і тому до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

За приписами ст.43 Конституції України кожен має право на працю, а право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Суд зважає, що суспільні відносини з приводу проходження громадянином публічної військової служби унормовані, насамперед, приписами Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок та військову службу", Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей".

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу", Кодексу законів про працю, Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті публічної служби в Збройних Силах України.

Оскільки спеціальними актами права з приводу проходження військової служби не передбачено ані порядку та умов проведення розрахунку із військовослужбовцем при звільненні, ані будь-яких застережень з цього приводу, то суд вважає за необхідне поширити на дані відносини дію положень ст.47 Кодексу законів про працю України.

Так, положеннями ст.47 Кодексу законів про працю у редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ було визначено, що указано, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Утім, згідно з ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Звідси слідує, що ст.116 Кодексу законів про працю України запроваджено два строки розрахунку роботодавцем із найманим працівником у випадку звільнення, а саме: 1) у день звільнення (у разі, коли найманий працівник у цей день працював); 2) не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (у разі, коли заявник у день звільнення не працював).

Згідно зі ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У силу висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, постанови Верховного Суду від 20.05.2020р. у справі №816/1640/17, постанови Верховного Суду від 16.07.2020р. у справі №812/1259/17, компенсаційний характер запровадженого ст.117 Кодексу законів про працю України заходу юридичної відповідальності вимагає застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності, що зумовлює необхідність урахування таких юридично факторів як: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, і у залежності від цих критеріїв допускає зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

Висновки перелічених судових актів за правилами ч.5 ст.242 КАС України мають пріоритет у застосуванні за правилами ієрархічності та часу формулювання.

Отже суд доходить до переконання про те, що складовими елементами правопорушення з боку публічного роботодавця згідно з положеннями ст.117 Кодексу законів про працю України є: 1) подія звільнення працівника з роботи/служби; 2) подія невиконання у повному обсязі зобов`язань з приводу виплати винагороди за працю/службу у повному обсязі станом на дату звільнення; 3) подія проведення грошового платежу як еквіваленту винагороди за працю/службу після календарної дати звільнення публічного службовця (тобто подія погашення боргу з оплати праці); 4) існування затримки в остаточному розрахунку при звільнені, котра включає проміжок часу від наступної за подією звільнення календарної дати до попередньої до події здійснення остаточного розрахунку календарної дати.

Вирішую спір за епізодом кваліфікації конкретної календарної дати як події припинення військової служби у розумінні ст.47, 116 Кодексу законів про працю України, суд вважає, що в контексті приписів ст.26 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок та військову службу" такою датою є дата звільнення - припинення військової служби у спосіб видання субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу звільнення особи з військової служби, а не з приводу переміщення особи зі штатної військової посади в організаційній структурі одного військового формування на штатну військову посаду в організаційній структурі іншого військового формування з метою продовження подальшого проходження публічної служби.

У спірних правовідносинах суд визнає доведеною обставину припинення проходження заявником військової служби 20.01.2024р.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що подія несвоєчасного розрахунку при звільненні має місце у спірних правовідносинах, позаяк публічна військова служба заявника була припинена 20.01.2024р., у той час як грошове забезпечення військовослужбовця було виплачене суб`єктом владних повноважень 13.02.2024р. у сумі 19.064,52грн. (додаткова винагорода у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168), 13.02.2024р. у сумі 596.697,61грн. (одноразова грошова допомога при звільненні), 26.02.2024р. у сумі 1.305,17грн. (індексація грошового забезпечення військовослужбовця за довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 09.02.2024р. №09/33), 22.03.2024р. у сумі 66.387,69грн. (грошова компенсація вартості неодержаного під час проходження служби речового майна).

Суд наголошує, що згідно з ч.ч.2 і 3 ст.9, ст.15 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення військовослужбовця входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення; індексація грошового забезпечення; одноразова грошова допомога при звільненні.

Водночас із цим, запроваджений Законом України від 19.10.2000р. №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" грошовий платіж у вигляді компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом, тобто за своєю правовою суттю не є винагородою за виконану роботу (не є оплатою праці/служби).

Тому саме цей платіж сам по собі не може бути кваліфікований у якості складового елемента грошового забезпечення військовослужбовця у цілях застосування міри юридичної відповідальності згідно з ст.117 Кодексу законів про працю України.

При цьому суд зауважує, що і вимога про стягнення заробітної плати (грошового забезпечення) (у тому числі у формі індексації заробітної плати (грошового забезпечення)), і вимога про стягнення компенсації втрати частини доходу від несвоєчасної виплати заробітної плати (грошового забезпечення) (у тому числі у формі індексації заробітної плати (грошового забезпечення) до викладення ст.233 Кодексом законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ підлягали заявленню до суду зацікавленою особою без обмеження жодним строком, а натомість вимога публічного службовця про виплату (стягнення) компенсації середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні згідно з ч.5 ст.122 КАС України підлягала заявленню протягом 1 місяця від настання події фактичної виплати будь-якої грошової суми, котра кваліфікується як частина заробітної плати (грошового забезпечення, тобто винагороди за виконану роботу (оплату праці/служби).

Зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли вимога публічного службовця про виплату (стягнення) компенсації середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні згідно з ст.233 Кодексом законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ підлягає заявленню до суду протягом 3 місяців від настання події проведення виплати частини винагороди з оплати праці (служби) після звільнення з публічної служби і до обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (за наявності відповідних правових підстав) не можуть бути взяті епізоди несвоєчасних перерахунків субєктом владних повноважень на користь особи частини заробітної плати (грошового забезпечення) поза межами 3 місяців від дати звернення до суду.

Вирішуючи спір в частині епізоду з приводу поширення дії ст.117 Кодексу законів про працю України на окремі види грошового забезпечення військовослужбовця в аспекті ст.ст.47 та 116 Кодексу законів про працю України (в частині виникнення у субєкта владних повноважень обовязку провести платіж саме у календарну дату звільнення особи з військової служби), суд керується такими підставами та мотивами.

Суд вважає, що у кореспонденції з положеннями ст.ст.47, 116, 233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ норми ст.ст.292, 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (затверджене Указом Президента України від 29.12.2009р. №1115/2009; далі за текстом - Положення №1115), підрозділу 8 Розділу IV Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018р. №558 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 23.07.2018р. за №854/32306; далі за текстом - Інструкція №558) (рівно як і подібний підзаконний нормативно-правовий акт - п.8 Розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 р. № 260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018р. за №745/32197; далі за текстом - Порядок №260) виключають виникнення у суб"єкта владних повноважень обов"язку провести на календарну дату звільнення особи з військової служби усі виплати усі за попередні календарні місяці служби, котрі не пов"язані саме з подією звільнення.

Натомість, суд зауважує, що настання події звільнення особи з військової служби зумовлює одномоментне виникнення у колишнього військовослужбовця права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні (ч.2 ст.15 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», ст.9 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»), права на одержання грошової компенсації вартості неодержаного під час проходження військової служби речового майна (ч.1 ст.91 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», п.4 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (затверджено постановою КМУ від 16.03.2016р. №178; далі за текстом Порядок №178), права на отримання грошової компенсації за дні невикористаних відпусток (ст.24 Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР «Про відпустки», ст.83 Кодексу законів про працю України).

При цьому право на отримання цих платежів набувається особою з наступного календарного дня після припинення військової служби.

Відтак, станом на 20.01.2024р. у субєкта владних повноважень у спірних правовідносинах не виникло (і обєктивно не могло виникнути обов`язку) здійснити на користь заявника виплату грошових сум у вигляді одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації вартості неотриманого під час проходження військової служби речового майна, грошової компенсації днів невикористаних відпусток, позаяк указана календарна дата є останнім днем проходження заявником військової служби.

Таке право заявника (та відповідний кореспондуючий цьому праву обов`язок субєкта владних повноважень) виник 21.01.2024р. (у перший календарний день припинення проходження заявником військової служби).

Тому суд не знаходить підстав для поширення на згадані вище платежі приписів ст.ст.47, 116 Кодексу законів про працю України та застосування у звязку із проведенням цих платежів після звільнення заявника з військової служби міри юридичної відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України.

Також суд відзначає, що запроваджений ст.92 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», постановою КМУ від 28.02.2022р. №168, Особливостями виплати додаткової винагороди, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду) та порядок і умови виплати одноразової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01.09.2023р. №726, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 04.09.2023р. за №1543/40599; далі за текстом Особливості №726) механізм призначення, обчислення, нарахування і виплати додаткової винагороди також унеможливлює застосування до відносин з проведення цього грошового платежу приписів ст.ст.47, 166, 117 Кодексу законів про працю України, позаяк відповідні накази можуть бути видані не раніше 8 числа місяця, наступного за виконанням визначених постановою КМУ від 28.02.2022р. №168 завдань (або після 5 числа поточного місяця видання наказу про виплату додаткової винагороди та одноразової винагороди здійснюється протягом 30 календарних днів з дня надходження документів).

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для включення до складу місячного грошового забезпечення у цілях обчислення розміру середньоденного грошового забезпечення з метою використання при обрахунку розміру середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні такого виду грошового забезпечення як додаткова винагорода за постановою КМУ від 28.02.2022р. №168, суд керується наступними мотивами.

Згідно з ч.2 ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі за текстом - Закон України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За правилом ч.4 ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022р. №64 "Про введення воєнного стану в Україні" та №69 "Про загальну мобілізацію" Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 28.02.2022р. №168, якою було первісно запроваджено виплату додаткової винагороди у розмірі 30.000,00грн. та до 100.000,00грн.

Пунктом 2 розділу ІІ Закону України від 28.06.2023р. №3161-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану" передбачено установити, що в період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX: військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, а також здійснюють бойові (спеціальні) завдання, у період здійснення зазначених заходів (завдань) щомісячно виплачується додаткова винагорода від 30000 до 100000 гривень на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення, а також військовослужбовцям, які захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон), безвісно відсутні, інтерновані в нейтральні держави або є заручниками, щомісячно виплачується додаткова винагорода у розмірі 100000 гривень на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; військовослужбовцям, які загинули (померли) внаслідок отриманого поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини, нараховується додаткова винагорода у розмірі 100000 гривень за місяць, у якому військовослужбовець загинув (помер), на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою у повному обсязі. Після перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні таким військовослужбовцям щомісячно виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; військовослужбовцям строкової військової служби щомісячно виплачується винагорода за особливості проходження служби під час дії воєнного стану (особливого періоду) у розмірі 6000 гривень на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; курсантам вищих військових навчальних закладів, закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, закладів фахової передвищої військової освіти, які перед зарахуванням на навчання не перебували на військовій службі або проходили строкову військову службу, щомісячно виплачується винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час дії воєнного стану (особливого періоду) у розмірі 2350 гривень на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; військовослужбовцям, які обіймають посади керівного та інструкторсько-викладацького складу у навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах), щомісячно виплачується додаткова винагорода від 15000 до 30000 гривень з урахуванням їх рівня підготовки (кваліфікації) на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст.92 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у редакції Закону України від 28.06.2023р. №3161-ІХ (далі за текстом - Закон України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ) під час дії воєнного стану військовослужбовцям щомісячно виплачується додаткова винагорода на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Отже, повноваження з приводу визначення умов, розмірів та порядку виплати військовослужбовцям під час дії воєнного стану щомісячної додаткової винагороди були передані законодавцем у відання Уряду України, а відтак саме Кабінет Міністрів України є компетентним субєктом права стосовно запровадження кваліфікуючих ознак для призначення означеного вище платежу у межах від 30.000,00 грн до 100.000,00 грн.

При цьому, саме приписами п.2 розділу ІІ Закону України від 28.06.2023р. №3161-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану" указано, що підставою для виплати додаткової винагороди є або безпосередня участь у бойових діях в районах ведення бойових дій; або здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в районах ведення бойових дій, або виконання бойових (спеціальних) завдань.

Відтак, сам по собі факт проходження військової служби та обіймання штатної військової посади в організаційній структурі військового формування об`єктивно не здатен призвести до виникнення у військовослужбовця права на отримання додаткової винагороди.

Постановою КМУ від 09.08.2023р. №836 на подальший розвиток абзаців другого - восьмого пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 28 червня 2023 р. № 3161-IX Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану було викладено у новій редакції п.1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 (унаслідок чого п.1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 09.08.2023р. №836 став незастосовним відносно правовідносин за участі військовослужбовців Збройних Сил України), а постанова КМУ від 28.02.2022р. №168 була доповнена п.11 та п.12.

Зі змісту наведених норм права чітко та однозначно слідує, що додаткова винагорода у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, котрий у розмірі до 100.000,00грн. або у розмірі до 30.000,00грн. з моменту набрання чинності Законом України від 28.06.2023р. №3161-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану" підлягає виплаті виключно: 1) за безпосередню та особисту участь у бойових діях; 2) за безпосередню та особисту участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в районах ведення бойових дій; 3) за безпосередню та особисту участь у виконанні бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими наказами (розпорядженнями).

Відповідно до п.п. «б» п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати (затверджений постановою КМУ від 08.02.1995р. №100; далі за текстом Порядок №100) при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати.

Оскільки платежі за постановою КМУ від 28.02.2022р. №168 є одноразовими виплатами за виконання конкретного та повязаного із існування реального ризику для життя завдання військової служби протягом конкретного календарного дня, то ці платежі не підлягають включенню до загального розміру місячного грошового забезпечення з метою обчислення середнього заробітку у цілях ст.117 Кодексу законів про працю України.

Протилежне тлумачення правової природи платежів за постановою КМУ від 28.02.2022р. №168 суперечить змісту ст.3 Конституції України (де указано, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю), змісту ст.17 Конституції України (відповідно до якої держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей), змісту ст.65 Конституції України (згідно з якою захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України) і призводить до дискримінації за рахунок безпідставного одержання коштів особою, котра у певний проміжок часу не була залучена до виконання завдань з оборони Батьківщини, окреслених у постанові КМУ від 28.02.2022р. №168.

Вирішуючи спір в частині наявності або відсутності правових підстав для одночасного отримання одним і тим же учасником суспільних відносин громадянином грошових платежів за рахунок коштів Державного бюджету України у порядку ст.117 Кодексу законів про працю України та у порядку Закону України від 09.04.1992р. №2662-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (тобто одночасного отримання і пенсії, призначеної після звільнення з публічної служби, і середнього заробітку у порядку ст.117 Кодексу законів про працю України за один і той же період часу), суд керується наступними підставами та мотивами.

Відповідно до ст.8 Закону України від 09.04.1992р. №2662-ХІІ від 09.04.1992р. №2662-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Таким чином, і джерелом виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України є кошти Державного бюджету України, і джерелом виплати пенсії військовослужбовцю Державної прикордонної служби України у відставці є також кошти Державного бюджету України.

Отже, і платником грошового забезпечення військовослужбовця Державної прикордонної служби України є саме Держава Україна в особі компетентних органів публічної адміністрації, і платником пенсії військовослужбовцям Державної прикордонної служби України у відставці є саме Держава Україна в особі органів системи ПФУ.

Набуття заявником права на пенсію у зв`язку із виходом у відставку з публічної військової служби і фізичне отримання пенсії від Держави унеможливлює у даному конкретному випадку отримання зацікавленою особою додаткових коштів за компенсаторною процедурою у порядку ст.117 КЗпП України, позаяк майнові інтереси заявника не зазнали жодних втрат.

Вирішуючи спір в частині поширення на спірні правовідносини норм Закону України від 15.03.2022р. №2136-ІХ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", суд керується такими підставами та мотивами.

За приписами ч.2 ст.10 Закону України від 15.03.2022р. №2136-ІХ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати.

У силу спеціального застереження ч.3 ст.10 Закону України від 15.03.2022р. №2136-ІХ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

У межах даного спору суд визнає загальновідомими у розумінні ч.3 ст.78 КАС України обставини того, що 24.02.2022р. був розпочатий акт безпосередньої збройної військової агресії Російської Федерації проти України поза межами окремих районів Луганської області України та Донецької області України.

Окрім того, стосовно усіх обставини дії правового режиму воєнного стану суд зазначає, що у рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) від 12.10.2022р. №7-р(ІІ)/2022 та у рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) від 06.04.2022р. №1-р(ІІ)/2022 також констатовано початок агресії Російської Федерації проти України - 20.02.2014р. та набуття цією агресією повномасштабного характеру - 24.02.2022р.

Відтак, обставини цієї збройної агресії ворога у контексті відносин з оплати субєктом владних повноважень праці публічних службовців слід кваліфікувати у якості обставин непереборної сили.

При відправленні правосуддя у цій справі, суд зважає на сформульовані Верховним Судом у постанові від 19.03.2024р. по справі №340/11/23 ознаки публічного інтересу суспільства, котрий у спірних правовідносинах полягає у збереженні існування Держави Україна як такої (у тому числі і за рахунок належної фінансової мотивації публічних службовців, котрі здійснюють збройний опір ворогу у спосіб отримання платежів у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168) і тому вважає, що усі наявні фінансові ресурси мають бути першочергово спрямовані саме на досягнення цієї цілі, що є легітимним чинником (фактором) справедливого зменшення обсягу юридичної відповідальності як за ст.117 Кодексу законів про працю України до внесення змін Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ, так і за ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ.

Правовий режим воєнного стану в Україні був запроваджений Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/22 (який був затверджений Законом України від 24.02.2022р. №2102-ІХ) та з урахуванням Указів Президента України №133/2022 від 14.03.2022р., №259/2022 від 18.04.2022р., №341/2022 від 17.05.2022р., №573/2022 від 12.08.2022р., №757/2022 від 07.11.2022р., №58/2023 від 06.02.2023р., №254/2023 від 01.05.2023р., №451/2023 від 26.07.2023р., №734/2023 від 06.11.2023р., №49/2024 від 05.02.2024р., №271/2024 від 06.05.2024р. (затверджених відповідними законами України) безперервно діє досі.

Відповідно до статті 1 Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

У силу п.57 постанови Верховного Суду від 07.06.2024р. у справі №420/25804/23 воєнний стан як особливий правовий режим вимагає вчинення уповноваженими суб`єктами стратегічних та оперативних заходів, спрямованих на захист держави, здійснення яких водночас пов`язане з небезпекою для життя і здоров`я.

Оскільки відповідач субєкт владних повноважень є військовим формуванням, котре бере безпосередню участь у відбитті збройної агресії ворога проти України, то суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах з 24.02.2022р. спеціальною нормою права є ч.3 ст.10 Закону України від 15.03.2022р. №2136-ІХ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

Окрім того, у розумінні п.1 ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України бюджет - план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються відповідно органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду.

За п.9 ч.1 ст.7 Бюджетного кодексу України до кола принципів бюджетної системи України включено принцип справедливості і неупередженості, за яким бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 01.04.2024р. у справі №380/17239/22 із початком широкомасштабної військової агресії РФ фундаментальні національні інтереси, які полягають у збереженні суверенітету, територіальної цілісності і незалежності, що є засадничими умовами реалізації права українського народу на самовизначення та збереження держави Україна, викликали потребу у невідкладній повній мобілізації оборонних ресурсів для забезпечення відсічі агресору, в тому числі громадян України, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації або можуть бути залучені в умовах воєнного стану до суспільно корисних робіт.

Отже, спеціальною нормою права стосовно випадку функціонування субєкта владних повноважень станом на 20.01.2024р. (останній календарний день військової служби заявника) суд визнає положення ч.3 ст.10 Закону України від 15.03.2022р. №2136-ІХ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

Продовжуючи вирішення спору по суті, суд відзначає, що згідно з доводами заявника у спірних правовідносинах склад правопорушення за ознаками ст.117 Кодексу законів про працю України припинив фізичне існування 21.03.2024р. із настанням події виплати заявникові перерахованого грошового забезпечення військовослужбовця у сумі 66.387,69грн.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що подія розрахунку субєкта владних повноважень із заявником після звільнення з військової служби дійсно має місце у спірних правовідносинах, позаяк публічна військова служба заявника була припинена - 20.01.2024р., а платіж з переліку видів грошового забезпечення (а саме: грошова компенсація неодержаного під час проходження військової служби речового майна) був проведений суб"єктом владних повноважень - 22.03.2024р.

Тривалість указаного проміжку часу складає (11 днів січня 2024р., 29 днів лютого 2024р., 21 день березня 2024р.), тобто 61 день.

Проте, з наведених вище міркувань суд не знаходить підстав для кваліфікації стану реалізації управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень з приводу непроведення 20.01.2024р. на користь заявника одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації вартості неодержаного під час проходження військової служби речового майна, грошового компенсації днів невикористаних відпусток, додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у якості протиправної бездіяльності, порушення вимог ст.ст.47, 116 Кодексу законів про працю України, підстави для застосування міри юридичної відповідальності згідно з ст.117 Кодексу законів про працю України.

Суд відмічає, що п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати (затверджений постановою КМУ від 08.02.1995р. №100; далі за текстом Порядок обчислення №100) передбачена можливість обчислення середньоденної (годинної) заробітної плати як у спосіб ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), так і у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з п.2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (затверджена наказом МВС України від 25.06.2018р. №558; далі за текстом - Інструкція №558) термін "грошове забезпечення" означає гарантоване державою грошове забезпечення в обсязі, що відповідає умовам проходження військової служби та стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення складається із: посадового окладу; окладу за військовим званням; щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії); одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Місячне грошове забезпечення - грошове забезпечення, на отримання якого у відповідному місяці має право військовослужбовець згідно із чинним законодавством. Місячне грошове забезпечення складається із: основних видів грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням); щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, премія).

У силу п.4 Інструкції №558 за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується, а відповідно до п.5 цієї ж Інструкції розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний місяць, а за декілька днів, визначається, ураховуючи кількість календарних днів у цьому місяці.

Звідси слідує, що в алгоритмі обчислення розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця системи Державної прикордонної служби України бере участь така величина як календарний день місяця.

Згідно з приєднаними до справи копіями документів середньоденне грошове забезпечення заявника (обчислене без урахування платежів з додаткової винагороди за постановою КМУ від 28.02.2022р. №16 як одноразового однократного виду грошового забезпечення) за два повні календарні місяці перед настанням події припинення публічної військової служби складає 1.466,87грн. ((44.739,50грн. за листопад 2023р. + 44.739,50грн. за грудень 2023р.) / (30 днів листопада 2022р. + 31 день грудня 2023р.)). (т.1 а.с.73).

Суд підсумовує, що оскільки публічна військова служба заявника була припинена - 20.01.2024р.; виплата частини грошового забезпечення була проведена - 22.03.2024р.; максимальний показник тривалості затримки розрахунку при звільненні згідно з ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ складає 180 днів; сума боргу (тобто недоплати) з винагороди за службу (грошового забезпечення військовослужбовця) за висновками суду відсутня; розмір середньоденного грошового забезпечення заявника дорівнює 1.466,87грн.; відомостей про розмір загального виплаченого на дату звільнення грошового забезпечення (20.01.2024р.) учасниками справи до суду не подано незважаючи на неодноразове витребовування відповідних доказів; 13.02.2024р. заявник здійснив на користь платника податків грошовий платіж у сумі 19.064,52грн. (додаткова винагорода у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168), 13.02.2024р. заявник здійснив на користь платника податків грошовий платіж у сумі 596.697,61грн. (одноразова грошова допомога при звільненні), 26.02.2024р. заявник здійснив на користь платника податків грошовий платіж у сумі 1.305,17грн. (індексація грошового забезпечення військовослужбовця за довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 09.02.2024р. №09/33), 22.03.2024р. заявник здійснив на користь платника податків грошовий платіж у сумі 66.387,69грн. (грошова компенсація вартості неодержаного під час проходження служби речового майна); максимальний розмір середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні не може перевищувати 89.479,07грн.

За правовою позицією постанов Верховного Суду від 23.12.2020р. по справі №825/1732/17 та від 14.04.2021р. №620/1487/20 стосовно визначення арифметичного розміру суми компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід застосовувати алгоритм обчислень, коли має бути досягнута пропорційність між розміром відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України та між розміром невиплачених найманому працівникові грошових сум (тобто боргу) з урахуванням того, що всі належні при звільненні грошові суми становлять сто відсотків і стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таке тлумачення суті міри юридичної відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України цілком корелюється із правовими позиціями, сформульованими у постанові Верховного Суду від 30.11.2020р. у справі № 480/3105/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17.

За таких обставин суд виходить із того, що до кола факторів, котрі мають юридичне значення для визначення розміру відповідальності за змістом ст.117 Кодексу законів про працю України, слід віднести як власну поведінку робітника (публічного службовця) відносно належного опікування особистими інтересами, так і шкідливі наслідки управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу проведення платежу по оплаті праці не у повному обсязі.

Проте, з огляду на запроваджений ст.8 Конституції України принцип верховенства права суд доходить до переконання про те, що згадана законодавцем у приписах ст.117 Кодексу законів про працю України міра юридичної відповідальності у вигляді компенсації середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні спрямована на/призначена для відновлення субєктивного права приватної особи - найманого робітника на своєчасне отримання винагороди за вже виконану роботу, а не на безпідставне збагачення людини безвідносно до реального виконання функції за наймом, а відтак не повинна перевищувати розміру боргу/недоплати, позаяк протилежне суперечить такій засаді правопорядку як справедливість.

До того ж суд вважає, що приписи ст.8 Конституції України виключають ймовірність легального отримання особою будь-яких безпідставних вигод у результаті вчинків, котрі охоплюються судовою доктриною "неприпустимості використання права на зло".

Протилежне тлумачення змісту норм ст.117 КЗпП України у даному конкретному суд вважає явно та очевидно неспівмірним і несправедливим набуттям приватною особою у власність активів від Держави, котре виходить поза межі змісту, характеру і наслідків реального діяння органу публічної адміністрації та поза межі розумного балансу між публічним інтересом суспільства і приватним інтересом колишнього публічного службовця.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування приватною особою новоствореного обовязку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не вдавався до порушення прав (інтересів) заявника у сфері фінансового забезпечення військовослужбовця, діяв у межах ч.3 ст.10 Закону України від 15.03.2022р. №2136-ІХ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", провів на користь заявника відповідні виплати у прийнятно розумні строки після набуття у заявника відповідних прав на ці виплати у перший календарний день після припинення військової служби.

Стосовно доводів заявника про застосування правових висновків постанов Верховного Суду з приводу тлумачення змісту ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ (в аспекті поділу часу затримки остаточного розрахунку при звільненні на період до 19.07.2022р. та на період після 19.07.2022р.) суд зазначає, що правові висновки постанов Верховного Суду з приводу тлумачення змісту ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ (в аспекті поділу часу затримки остаточного розрахунку при звільненні на період до 19.07.2022р. та на період після 19.07.2022р.) (як і сам зміст положень ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ) не змінюють правової природи та суті юридичної відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України, котрі були розтлумачені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, які за правилом ієрархічності судових актів Верховного Суду має перевагу (пріоритет) у застосуванні.

З наведених вище міркувань суд вважає, що розмір компенсації як справедливої міри майнової відповідальності суб"єкта владних повноважень перед колишнім публічним службовцем (а не виду абсолютного покарання) за затримку остаточного розрахунку при звільненні з урахуванням усіх факторів триваючої з 24.02.2022р. повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України, потреба у відсічі якої об"єктивно вимагає першочергового спрямування коштів Державного бюджету України на цілі, котрі знаходяться у безпосередньому причинно-наслідковому зв"язку із прагненням до збереження у майбутньому Держави Україна та Українського народу (у тому числі і за рахунок проведення на користь діючих військовослужбовців, які наразі ціною власного життя і здоров"я боронять Батьківщину від ворогів, поточних грошових платежів у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168) не може бути обчислений без урахування окреслених вище критеріїв зменшення.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд резюмує, що з 24.02.2022р. фактор збройної агресії Російської Федерації проти України у розумінні ч.3 ст.10 Закону України від 15.03.2022р. №2136-ІХ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" є обставиною непереборної та нездоланної сили, котра з огляду на обмеженість публічних фінансів, а також абсолютність публічного інтересу суспільства у збереженні існування Держави Україна як суб"єкта міжнародного права у контексті положень ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ може бути кваліфікована у якості справедливої підстави як для звільнення, так і для зменшення розміру майнової компенсації з боку органу військового формування на користь колишнього публічного службовця (у тому числі і у межах тривалості затримки остаточного розрахунку, котра не перевищує 180 днів).

Між тим, у даному конкретному випадку позов до задоволення не підлягає, оскільки положення ч.3 ст.10 Закону України від 15.03.2022р. №2136-ІХ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", а також механізм обчислення і правова природа платежів, проведених субєктом владних повноважень після настання події припинення заявником публічної служби, призводять до відсутності правових підстав для покладання на субєкта владних повноважень обовязку проведення на користь заявника взагалі будь-яких платежів у порядку ст.117 Кодексу законів про працю України.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл витрат з оплати судового збору по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-244, 246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення складено (виготовлено) у повному обсязі у порядку ч.3 ст.243 КАС України - 31.07.2024р.; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко