Справа № 520/13750/24
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2024-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

31 липня 2024 р. справа № 520/13750/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олексія Котеньова, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 , в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 , щодо не звільнення мене з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення у формі наказу, яким звільнити мене з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі без виклику сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що єдиною підставою для відмови позивачу у його звільненні з військової служби за мобілізацією за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» фактично стало те, що на думку відповідача, догляд за бабусею ОСОБА_2 може бути здійснено іншою особою, а саме матір`ю позивача - ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що оскільки згідно наданих ним копій закордонного паспорта його матері та довідки про підтвердження реєстрації ОСОБА_3 вона взагалі знаходиться за межами території України, що фактично спростовує аргумент відповідача стосовно можливості здійснення нею постійного догляду за ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом зі позивачем та за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, позивач є єдиною особою, яка наразі може здійснювати постійний догляд за своєю бабою ОСОБА_2 .

Відповідач надав відзив на позов, в якому вказав, що посилаючись на вимогу ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ОСОБА_1 помилково вважає, що він єдиний, хто може здійснювати догляд за своєю бабусею. Позивач ОСОБА_1 не врахував та не взяв до уваги, що є інші особи, які можуть та зобов`язані здійснювати такий догляд - це його матір, донька бабусі, ОСОБА_3 . Саме цей факт наявність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 є підставою для відмови у звільненні позивача ОСОБА_1 . Як вважає відповідач, відсутність ОСОБА_3 на території України, а також наявність у неї посвідки на тимчасове проживання за кордоном не є підставою виключати її з кола інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Заяву ОСОБА_3 , матері позивача ОСОБА_1 та доньки ОСОБА_2 , переклад якої засвідчений спеціальним штампом апостиляції в Австрійській Республіці, в якій донька ОСОБА_2 заявляє, що відмовляється від здійснення оплати за свою матір ОСОБА_2 , оскільки на даний момент зареєстрована в Австрійській Республіці та має посвідку на тимчасове проживання, відповідач вважає такою, що не заслуговує на увагу суду, оскільки не передбачена чинним законодавством України.

Окрім того, відповідач вказав, що терміни, які визначені законодавчо як «постійний догляд» і «догляд вдома», не є тотожними та застосовуються для різного правового регулювання. Законодавцем чітко врегульовано підстави і мету отримання висновків про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, та про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі та його призначення, що не кореспондує із цілями підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII.

Позивач ОСОБА_1 надав до рапорту Висновок ЛКК № 746, форми № 080-4/0, виданий 18.12.2023 терміном на 1 рік до 18.12.2024 про наявність порушень функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійні основі, згідно з яким ОСОБА_2 рекомендовано соціальну послугу з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, який відповідач категорично не визнає належною підставою для застосування підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону 2232-XII і, як результат, звільнення Позивача ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами, оскільки він не належить до документів, що підтверджують необхідність здійснення постійного догляду за його бабусею, а його призначенням є отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі. Крім того, як вказав відповідач, Висновок ЛКК № 746 від 18.12.2023 (форма 080-4/0) не містить жодного посилання на безтермінову необхідність постійного отримання сторонньої допомоги бабусею Позивача ОСОБА_1 , що, очевидно, вказує на обмежену часову межами компетенцію лікарсько-консультативної комісії із цього питання. Крім того, у висновку ЛКК № 746 від 18.12.2023 (форма 080-4/0) вказано лише про те, що цей висновок дійсний до 18.12.2024, у той час як ОСОБА_1 ініціює остаточне звільнення з військової служби.

Інші заяви по суті справи сторони не подавали.

Відповідно до ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Суд розглядає справу у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі п.10 ч.1 ст.4, ч.4 ст.229 КАС України.

Дослідивши аргументи учасників спору, викладені в заявах по суті справи, зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає таке.

Судом встановлено, що 11.07.2022 ОСОБА_1 мобілізований на підставі Указу Президента України № 69/202 та наразі проходить службу на посаді стрільця 1 відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону 1 стрілецької роти у званні старший солдат, що підтверджує копія військового квитка.

09.02.2024 позивачем до відповідача направлено рапорт про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 2, ч. 4, ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або за особою , яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Як зазначив позивач, його рідна баба ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), відноситься до таких осіб в зв`язку з її необхідністю в постійному сторонньому догляді.

До рапорту позивачем додано: копію паспорта ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 від 24.03.2004; копію паспорта ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 від 26.12.2000; копію паспорта ОСОБА_3 серії НОМЕР_5 від 24.01.2004; копію закордонного паспорту ОСОБА_3 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_6 від 21.02.1988; копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_7 від 23.061966; копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_8 від 14.06.1966; копію свідоцтва про смерть ОСОБА_5 серії НОМЕР_9 від06.08.2020; копію висновку ЛКК № 746 від 18.12.2023; копію акту обстеження сім`ї від 03.01.2024; копію виписки № 2.575 від 08.12.2023; копія заяви ОСОБА_2 від 06.02.2024; копію підтвердження реєстрації ОСОБА_3 від 08.02.2023; копію заяви ОСОБА_3 про відмову здійснювати догляд за матір`ю від 12.02.2024.

Так, згідно з висновком ЛКК № 746 від 18.12.23 ОСОБА_2 має невиліковну хворобу та потребує соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї від 03.01.2024 № 3, складеного Управлінням соціального захисту населення адміністрацією Слобідського району Харківської міської ради, в квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Соціальні послуги надаються щоденно, ОСОБА_2 потребує сторонньої допомоги в приготування їжі, допомоги супроводжування до лікаря, необхідність в купівлі ліків, одягу тощо.

Нотаріальна заява ОСОБА_2 (бабусею) від 16.04.2024 складена про відсутність інших осіб, які здатні здійснювати догляд, окрім онука ОСОБА_1 .

Донька ОСОБА_2 - ОСОБА_3 (мати позивача) наразі перебуває в місті Хіммельштрассе, Австрія та нею надано підтвердження реєстрації та складена заява про відмову здійснювати догляд за ОСОБА_2 .

За результатами розгляду поданого рапорту відповідач листом 16.02.2024 № 40/05/10/1-1532 повідомив позивача про відсутність підстав для звільнення з військової служби за мобілізацією за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки можливість здійснення постійного догляду за бабусею може бути реалізована іншою особою, а саме матір`ю позивача - ОСОБА_3 .

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд застосовує такі норми права.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У зв`язку з військовою агресією Російською Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1статті 106 Конституції України,Закону України "Про правовий режим воєнного стану"Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово було продовжено.

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу"від 25.03.1992 №2232-ХІІ (Закон №2232) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1 Закону №2232 захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Судом встановлено, що позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначаєЗакон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII(Закон № 3543).

Згідно з абз. 11 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543 не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: опікуни особи з інвалідністю, визнаної судом недієздатною; особи, зайняті постійним доглядом за особою з інвалідністю I групи; особи, зайняті постійним доглядом за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Частиною 2 ст. 23 Закону № 3543 визначено, що особи, з інвалідністю, а також особи, зазначені в абзацах четвертому - дванадцятому частини першої цієї статті, у зазначений період можуть бути призвані на військову службу за їхньою згодою і тільки за місцем проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 2232 (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

Частиною 4 ст. 26 Закону №2232 передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах (окрім іншого): г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема: необхідність здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Згідно з ч. 7 ст. 26 Закону №2232 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений Положенням "Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", затвердженим Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 року (Положення № 1153), яким визначається порядок проходження громадянами України (громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Згідно з п. 2 Положення №1153 громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (військова служба) в добровільному порядку або за призовом.

За призовом громадяни проходять, військову службу: за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до п. п. 5-7 Положення №1153 громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.

Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Пунктом 260 Положення №1153 визначено, що під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", та з урахуванням особливостей, передбачених ст. 26-2 названого Закону.

Пунктом 233 Положення №1153 встановлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Зі змісту заяв по суті справи, наданих позивачем та відповідачем, судом встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо фактичних обставин справи. Причиною виникнення спору є різне тлумачення сторонами положень ст. 26 Закону №2232 щодо наявності підстав звільнення позивача з військової служби за умови наявності у баби позивача доньки, яка може здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю.

Так, не є спірними обставини щодо того, що матір позивача наразі постійно проживає у Хіммельштрассе, Австрія та нею складена заява про відмову здійснювати догляд за ОСОБА_2 .

Стаття 51 Конституції України визначає, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Однією з основних цілей регулювання сімейних відносин, відповідно до частини другої статті 1 Сімейного кодексу України, є утвердження почуття обов`язку перед батьками.

Відповідно до ст. 202 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Таке піклування, турбота може знаходити свій вияв у особистому догляді, наданні матеріальної допомоги, представництві, захисті прав та інтересів батьків у різних установах тощо.

Оскільки мати позивача ОСОБА_3 є повнолітньою донькою ОСОБА_2 , то саме вона зобов`язана піклуватись та доглядати за своєю непрацездатною матір`ю.

Суд вважає прийнятими аргументи відповідача про те, що заява ОСОБА_3 , матері позивача ОСОБА_1 та доньки ОСОБА_2 , переклад якої засвідчений спеціальним штампом апостиляції в Австрійській Республіці, в якій ОСОБА_3 заявляє, що відмовляється від здійснення догляду за своєю матір`ю ОСОБА_2 , оскільки на даний момент зареєстрована в Австрійській Республіці та має посвідку на тимчасове проживання, не передбачена чинним законодавством України як підтвердження факту звільнення ОСОБА_3 від обов`язку піклуватися про свою матір, адже відповідно до ст. 204 Сімейного Кодексу України дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків.

Таких доказів (судового рішення) позивачем до суду не надано.

Відтак, суд вважає, що при розгляді рапорту позивача відповідачем обґрунтовано зроблено висновок про те, що наявність у ОСОБА_2 дорослої доньки ОСОБА_3 , а також перебування останньої за кордоном не є підставою для звільнення з військової служби позивача ОСОБА_1 згідно з вимогами п. п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», а тому стверджуваних позивачем порушень його прав відповідачем у спірних правовідносинах не допущено, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

Щодо аргументів позову про наявність правових позицій Другого та Сьомого апеляційних адміністративних судів у тотожних, як вважає позивач, правовідносинах, суд зазначає, що обов`язковими для врахування судом є висновки Верховного Суду, а наведені позивачем судові рішення судів апеляційної інстанції не можуть застосовуватись судом як усталені правові позиції.

Суд зазначає, що про розгляд рапорту позивач повідомлений письмово, йому надана письмова обґрунтована відповідь із зазначенням підстав про відмову у звільненні його з військової служби, а тому суд не вважає доцільним досліджувати доводи відзиву про Висновок ЛКК № 746, форми № 080-4/0 в частині його прийнятності як підстави для звільнення з військової служби, а також строку його дії, оскільки такі аргументи не були покладені відповідачем в основу листа про відмову у задоволенні рапорту від 16.02.2024.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 31 липня 2024 року.

Суддя Олексій КОТЕНЬОВ