Справа № 420/11304/24
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2024-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/11304/24

Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Лук`янчук О.В.,

суддів: Бітова А.І., Ступакової І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Херсонського міського суду Херсонської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Херсонського міського суду Херсонської області та просила суд:

- визнати протиправними дії (бездіяльність) Херсонського міського суду Херсонської області щодо нездійснення перерахунку стажу судді у відставці ОСОБА_1 з 05.08.2018 року шляхом зарахування згідно вимог п.34 Прикінцевих та перехідних Положень ЗУ №1402- VIII, Статтею 8 Закону №328-I, ч. 2 ст.127 Конституції України (в редакції на час прийняття), ст.69, ч. 2 ст.137 ЗУ №1402-VIII 3 роки стажу (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді та невидачі нового наказу щодо зарахування (перерахунку стажу) та ненаправлення наказу та оновленого розрахунку стажу до ГУ ПФУ в Херсонській області для подальшого перерахунку згідно вимог Постанови ПФУ №3-1 від 25.01.2008 року з 05.08.2018 року;

- зобов`язати Херсонський міський суд Херсонської області зарахувати до стажу роботи на посаді судді ОСОБА_1 з 05.08.2018 року - 3 роки стажу (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді та видати наказ про здійснення зарахування та проведення перерахунку стажу;

- зобов`язати Херсонський міський суд Херсонської області направити до ГУ ПФУ в Херсонській області наказ про здійснення зарахування та проведення перерахунку стажу роботи на посаді судді ОСОБА_1 - 3 роки стажу (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді та оновлений розрахунок стажу станом на 05.08.2018 року, з урахуванням попереднього розрахунку стажу виданого на 15.09.2016 року.

В обґрунтування позову зазначалось, враховуючи вимоги Закону України №1402-VIII та згідно розрахунку стажу позивача №03-33/20/2024 від 27.03.2024 року, поданий при звільненні до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, загальний стаж позивача, без врахування професійного стажу (ч.2 ст.137 ЗУ №1402-VIII) складає - 34 роки 5 місяців 13 днів та визначений як 70% доплати за вислугу років.

В той же час враховуючи рекомендації ВРП, позивач має додатково 2 роки стажу професійної діяльності, а згідно вимог ч.2 ст.127 Конституції України на час її прийняття 3 роки, що у загальному розмірі визначається як 37 років 5 місяців 13 днів з часу виникнення права - 05.08.2018 року, тобто у позивача є додаткове право на 6% грошового утримання судді.

Разом з тим, відповідачем не було здійснено в автоматичному порядку зарахування зазначеного стажу та не було направлено до пенсійного органу оновленого наказу про перерахунок стажу та нового розрахунку стажу позивача з часу виникнення такого права, з огляду на що позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2024 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 надала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі позивач просить суд апеляційної інстанції звернути увагу, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції одночасно зазначив про наявність двох позицій які виключають одне одному, а саме: суд зазначає про відмову у задоволені позову з підстав того, що Відповідач видав розрахунок стажу станом на 27.03.2024 року та в даному розрахунку стажу роботи ОСОБА_2 станом на 15.09.2016 року було зараховано наявний у позивача стаж роботи (професійної діяльності), що передував її призначенню на посаду судді у 1991 році у розмірі 9 років 2 місяці 26 днів, що в контексті спірних правовідносин не суперечить сучасним положенням ч.2 ст. 137 Закону №1402-VІІІ.

Також суд зазначає, що надати довідку про розрахунок стажу станом на 05.08.2018 рік є неможливим, оскільки відповідач була звільнення у вересні 2018 року, що на думку апелянта свідчить про розгляд справи з урахуванням надмірного формалізму та наявність двох різних обставин відмову у задоволені позову.

Також апелянт зазначає, що суд не обґрунтував відмову у позові щодо усіх зазначених та наданих доказах та обставин справи, а саме правових висновків КСУ щодо єдиного юридичного статусу суддів (від 26.03.2024 року№ 3-р (ІІ)/2024) та дискримінації від 12.04.2012 No9-рп/2012, правових висновків ВС, щодо застосування норм права при єдності судової практики при визначені прав на щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці, їх прав з урахуванням дискримінації.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст.311 КАС України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є суддею Херсонського міського суду Херсонської області у відставці, що підтверджується відповідним посвідченням № НОМЕР_1 .

Відповідно до відомостей трудової книжки серії НОМЕР_2 , виданої на ім?я ОСОБА_3 , вона працювала на таких посадах:

з 19.08.1977 року по 28.09.1977 року секретар народного суду Комсомольського району м. Херсона;

з 29.09.1977 року по 12.05.1982 року експедитор-архіваріус відділу юстиції Херсонського облвиконкому;

з 12.05.1982 року по 28.06.1991 року державний нотаріус Другої Херсонської нотаріальної контори;

з 28.06.1991 року по 24.03.2016 року суддя Комсомольського районного суду м.Херсона;

з 25.03.2016 року по 15.09.2016 року суддя Херсонського міського суду Херсонської області.

Згідно рішення Вищої ради юстиції №1501/0/15-16 від 20.07.2016 року, було внесено подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Херсонського міського суду Херсонської області у зв`язку з поданням заяви про відставку. Відповідно до постанови Верховної Ради України №1515-VIII від 08.09.2016 року позивач звільнена у відставку та наказом Херсонського міського суду Херсонської області від 15.09.2016 року позивача відраховано зі штату Херсонського міського суду Херсонської області.

З вересня 2016 року позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Херсонській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання.

Під час звернення до пенсійного органу із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, позивачем було надано, зокрема, але не виключно, розрахунок стажу за вислугу років №03-22/11/2016 та довідку про стаж роботи на посаді судді №03-22/110/2016, які були видані Херсонським міським судом Херсонської області.

Згідно розрахунку стажу за вислугу років №03-22/11/2016 тривалість стажу позивача Херсонським міським судом Херсонської області визначена у загальному розмірі 34 роки 5 місяців 5 днів, в тому числі:

- з 19.08.1977 року по 28.09.1977 року секретар народного суду Комсомольського району м. Херсона (0 років 01 місяць 09 днів);

- з 12.05.1982 року по 28.06.1991 року державний нотаріус Другої Херсонської нотаріальної контори (09 років 01 місяць 12 днів);

- з 25.06.1991 року по 19.03.1999 року - суддя Комсомольського районного народного суду м. Херсона (7 років 08 місяців 24 дні);

- з 20.03.1999 року по 08.11.1999 року - заступник голови Комсомольського районного суду м. Херсона (0 роки 07 місяців 18 днів);

- з 09.11.1999 року по 02.04.2002 року - Голова Комсомольського районного суду м. Херсона (2 роки 04 місяців 23 дні);

- з 03.04.2002 року по 30.05.2007 року - Голова Комсомольського місцевого суду м.Херсона (5 років 01 місяць 27 днів);

- з 31.05.2007 року по 25.02.2013 року - Голова Комсомольського районного суду м.Херсона (5 років 08 місяців 24 дні);

- з 26.02.2013 року по 19.04.2015 року - Суддя Комсомольського районного суду м.Херсона (2 роки 01 місяць 23 дні);

- з 20.04.2015 року по 24.03.2016 року - Заступник голови Комсомольського районного суду м.Херсона (00 років 11 місяців 04 дні);

- з 25.03.2016 року по 15.09.2016 року - Суддя Херсонського міського суду Херсонської області (00 років 05 місяців 20 днів).

Разом з тим, відповідно до протоколу №10927 від 26.09.2016 року, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді зараховано 25 роки 02 місяці 00 днів.

20.03.2024 року позивач звернулась до Міського суду міста Херсона із заявою, в якій просила видати розрахунок стажу роботи судді у відставці ОСОБА_1 , з урахуванням додаткового стажу професійної діяльності, згідно п.34 ч.2 ст.137 (прикінцевих положень) ЗУ №1402-VIII.

У відповідь, 27.03.2024 року Херсонський міський суд Херсонської області надав розрахунок стажу роботи судді, що дає право на одержання доплати за вислугу років судді у відставці ОСОБА_1 , відповідно до якого стаж вислуги років станом на 15.09.2016 року складає 34 роки 5 місяців 13 днів, та зараховано наступні періоди роботи позивача:

з 19.08.1977 року по 28.09.1977 року секретарем народного суду Комсомольського району м. Херсона (0 років 1 місяць 10 днів);

з 12.05.1982 року по 28.06.1991 року державним нотаріусом Другої Херсонської нотаріальної контори (9 років 1 місяць 16 днів);

з 28.06.1991 року по 24.03.2016 року суддею Комсомольського районного суду м.Херсона (24 роки 8 місяців 26 днів);

з 25.03.2016 року по 15.09.2016 року суддею Херсонського міського суду Херсонської області (0 років 5 місяців 21 день).

Разом з тим сторона позивача стверджує, що згідно вимог Закону СРСР від 04.08.1989 року №328-I "Про статус суддів в СРСР", який діяв з 01.12.1989 року до 10.02.1993 року, до позивача застосовувалось правило ст.8 Закону №328-I, згідно якого народним суддею міг бути обраний громадянин СРСР, який досяг на день виборів 25 років, мав вищу юридичну освіту, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років і склав кваліфікаційний екзамен. Враховуючи вищезазначене сторона позивача зауважила, що у ОСОБА_1 є додаткові 2 роки стажу професійної діяльності, а згідно вимог ч.2 ст.127 Конституції України на час її прийняття 3 роки, що у загальному розмірі визначається як 37 років 5 місяців 13 днів з часу виникнення права - 05.08.2018 року. Водночас, згідно наданого розрахунку стажу роботи судді, що дає право на одержання доплати за вислугу років судді у відставці ОСОБА_1 , 3 роки професійної діяльності їй у стаж роботи судді не зарахований.

Не погоджуючись із вищевказаною бездіяльністю відповідача, позивач звернулась до Одеського окружного адміністративного суду за захистом власних прав та інтересів.

Розглядаючи справу та приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довела, які саме 3 роки стажу роботи (професійної діяльності) позивача, які надають їй право для призначення на посаду судді, не були зараховані відповідачем до розрахунків стажу роботи судді, що були видані позивачу у 2016 році (при її звільненні) та у 2024 році (за заявою позивача).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11.10.02005 року №8-рп/2005 зазначив, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

У рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Конституційний Суд України також висловлював аналогічні позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях від 24 червня 1999 року №6-рп/99 , від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 , від 01 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 18 червня 2007 року №4-рп/2007.

З огляду на викладене конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2018 року у справах №713/1064/17, №686/24597/16-а, № 686/1938/17, №766/7021/17, №686/24597/16-а, від 11 грудня 2018 року у справі №522/5168/17, від 22 жовтня 2020 року у справі №420/1234/19.

За приписами п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України, матеріальне та соціально-побутове забезпечення, у тому числі й суддівська винагорода, є елементами статусу судді. Забезпечення суддів у відставці визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів», яким запроваджено особливий порядок обчислення розміру щомісячного довічного утримання суддів.

Згідно з пунктом 4 частини шостої статті 126 Конституції України підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку.

Як було встановлено судом, у вересні 2016 року позивача звільнено у відставку відповідно до постанови Верховної Ради України №1515-VIII від 08.09.2016 року.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд врегульовано Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII (далі Закон №1402-VIII).

За ч.1 ст. 116 Закону 1402-VIII суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно до ч.1 ст.137 Закону №1402-VІІІ до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

За ч.2 ст.137 Закону №1402-VІІІ, в редакції після внесення змін згідно Закону №2509-VIII від 12.07.2018 року, до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Згідно з пунктом 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VІІІ судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Відповідно ч.1 ст. 8 до Закону «Про статус суддів в СРСР» від 04.08.1989 року №328-I (далі Закон №328-I) (чинний на момент обрання позивача на посаду судді) народним суддею може бути обраний громадянин СРСР, який досяг на день виборів 25 років, має вищу юридичну освіту, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років і склав кваліфікаційний екзамен.

Закон СРСР від 4 серпня 1989 року №328-1 визначений у Переліку (п. 544) актів органів державної влади і органів державного управління Союзу РСР, що не застосовуються на території України відповідно до пункту 1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України згідно Закону України №2215-ІХ від 21.04.2022 року.

Згідно частини 1 ст. 7 Закону України «Про статус суддів» №2862-ХІІ від 15.12.1991 року в первісній редакції право на зайняття посади судді районного (міського), міжрайонного (окружного) суду, військового суду гарнізону має громадянин України, який досяг на день обрання 25 років, має вищу юридичну освіту і, як правило, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.

Законом України №2534-ІІІ від 21.06.2001 року Про внесення змін до Закону України "Про статус суддів" частину першу ст. 7 викладено у такій редакції: На посаду судді може бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою.

Аналізуючи вищезазначене, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Разом з тим слід звернути увагу, що аналізуючи норму ст.137 Закону №1402-VІІІ у її взаємозв`язку з абзацом 4 пункту 34 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VІІІ, можна дійти висновку, що у зв`язку з набранням чинності Законом «Про Вищий антикорупційний суд», від 07.06.2018 року №2447-VIII, яким внесено зміни до статті 137 Закону №1402-VІІІ, суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена Законом та надає право для призначення на посаду судді.

З огляду на зазначене, право на зарахування стажу роботи в галузі права мають судді, яких було призначено на посаду судді вперше, згідно з вимогами, встановленими Законом України №2862-ХІІ від 15.12.1991 року.

За правовим висновком, який покладено в основу рішення Верховного Суду від 22 листопада 2018 року, залишеного без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі № 9901/805/18, частину другу статті 137 Закону № 1402-VIII (зі змінами, внесеними Законом від 12 липня 2018 року № 2509-VIII) потрібно тлумачити таким чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагався законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що така правова позиція вмотивована тим, що зазначена норма закону призвела до покращення правового становища суддів, надавши можливість зарахувати до стажу роботи на посаді судді також стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення на посаду судді.

В свою чергу, як вбачається з матеріалів адміністративної справи, на момент обрання позивача на посаду судді, згідно Закону України №2862-ХІІ, у ОСОБА_2 мав бути стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.

Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що до призначення на посаду судді позивач працювала за юридичною спеціальністю на посаді секретаря народного суду Комсомольського району м. Херсона та державним нотаріусом Другої Херсонської нотаріальної контори, загальний період роботи позивача на цих посадах складає 9 років 2 місяці 26 днів.

При цьому колегія суддів наголошує, що як вбачається з наявних в матеріалах доказах та не заперечується самою позивачкою до розрахунку стажу роботи ОСОБА_2 станом на 15.09.2016 року було зараховано наявний у позивача стаж роботи (професійної діяльності), що передував її призначенню на посаду судді у 1991 році у розмірі 9 років 2 місяці 26 днів.

Згідно складеного Херсонським міським судом Херсонської області розрахунком стажу роботи судді, що дає право на одержання доплати за вислугу років, виданого на ім`я позивача, її стаж вислуги років станом на 15.09.2016 року (на момент звільнення) визначений у розмірі 34 роки 5 місяців 13 днів.

До вказаного стажу роботи, крім періоду роботи безпосередньо на посаді судді, позивачу також зараховано весь період її професійної діяльності, зокрема, період роботи з 19.08.1977 року по 28.09.1977 року на посаді секретаря народного суду Комсомольського району м. Херсона, та з 12.05.1982 року по 28.06.1991 року на посаді державного нотаріусу Другої Херсонської нотаріальної контори.

З огляду на викладене, колегія суддів звертає увагу, що до стажу роботи позивачки за юридичною спеціальністю було зараховано юридичний стаж роботи - 9 років 2 місяці 26 днів, що передував її призначенню на посаду судді у 1991 році, що в контексті спірних правовідносин не суперечить сучасним положенням ч.2 ст. 137 Закону №1402-VІІІ.

Тобто, колегія суддів звертає увагу, що у розрахунок стажу роботи судді ОСОБА_1 станом на 15.09.2016 року було зараховано більше ніж 2 роки стажу роботи (професійної діяльності), а саме 9 років 2 місяці 26 днів, що відповідає ст.137 Закону України №1402-VIII.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено суду про які саме 3 роки стажу роботи (професійної діяльності) позивача, які надають їй право для призначення на посаду судді, не були зараховані відповідачем до розрахунків стажу роботи судді, що були видані позивачу у 2016 році (при її звільненні) та у 2024 році (за заявою позивача), оскільки як вбачається з матеріалів справи їй було зараховано усі - 9 років 2 місяці 26 днів.

Доказів наявності інших періодів роботи за юридичною спеціальністю до призначення суддею матеріали справи не містять, а позивачка не зазначає про наявність іншого юридичного стажу, який би не був зазначений відповідачем у розрахунку такого стажу.

Колегія суддів критично відносить до позиції апелянта щодо необхідності зарахування до стажу роботи на посаді судді 3 (трьох) років стажу роботи (професійної діяльності) станом на 05.08.2018 року, оскільки позивач була звільна з посади судді у відставку у вересні 2016 року.

При цьому слід звернути увагу, що до стажу роботи на посаді судді зараховується стаж роботи судді в галузі права, який вимагався законом, як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді саме на дату такого призначення.

Таким чином колегія суддів вважає, що апелянтом не доведено обґрунтованість своїх позовних вимог, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та є тотожними адміністративному позову, факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні спірного питання.

Крім того, що у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього.

Зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 30 липня 2024 року.

Головуюча суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А.І. Бітов

Суддя: І.Г. Ступакова