Справа № 160/13245/24
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач), направлений засобами поштового зв`язку 16.05.2024 року, в якій просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Військової частини НОМЕР_2 № 42 від 14.07.2023 «Про результати службового розслідування» в частині, що стосується ОСОБА_1 .
Позовна заява обґрунтована посиланнями протиправність наказу відповідача від 14.07.2023 року. Позивач зазначає, що в ході проведення службового розслідування відповідачем не дотримано положень законодавства та допущено порушення прав позивача.
22 липня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника відповідача надійшов відзив, в якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі. Зазначає, що резолютивна частина наказу, який є предметом оскарження, не має зобов`язальний висновків до виконання позивачем і не стосується його безпосередньо, сам по собі цей наказ не створює будь-яких правових наслідків для позивача. Щодо тверджень позивача про злочинність дій посадових осіб відповідача до позивача вказує, що ці твердження доказами не підтверджені, позивач створює «образ жертви». Звертає увагу на суперечність доводів позивача, адже він посилається на неналежні умови проходження військової служби, однак фактично ухилився від зміни військової частини. Щодо порушень в ході проведення службового розслідування вказує, що формальні порушення процедурних питань не можуть мати на меті спростування фактичних обставин справи.
26 липня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд». Зазначає, що спірний наказ породжує щодо позивача правові наслідки у вигляді ініціювання кримінального провадження за фактом дій, вчинених позивачем. Також іншим наказом позивача виключено з усіх видів забезпечення саме на підставі результатів службового розслідування. Повторює доводи щодо підстав залишення ним військової частини, вказує що докази переведення позивача в момент залишення ним військової частини відсутні. Звертає увагу на процедурні порушення під час проведення службового розслідування та недостатність документів, вказаних у відповідних матеріалах.
26 липня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано клопотання, яке надійшло від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач просить залишити відзив без розгляду з підстав пропуску строку для його подання.
Вирішуючи питання про прийняття відзиву суд виходить з того, що офіційне з`ясування всіх обставин, повнота та всебічність судового розгляду мають визначальне значення для правильного вирішення спору по суті. В свою чергу встановлені строки вчинення процесуальних дій призначені для забезпечення дотримання прав та законних інтересів учасників справи, забезпечення їм можливості належним чином реалізовувати наявні права. В цій справі відзив позивачу було надано, позивачем його отримано та подано відповідь на відзив. Відповідно, процесуальні права позивача не порушуються в зв`язку з поданням відзиву з пропуском відповідного строку, оскільки такі права фактично реалізовані в зв`язку з поданням відповіді на відзив, яка судом приймається. В свою чергу долучення відзиву до матеріалів справи та врахування відповідних пояснень є необхідним для повного та всебічного з`ясування обставин справи, виконання завдання адміністративного судочинства. Отже, суд вважає за необхідне прийняти та врахувати поданий відзив при вирішенні спору по суті, в зв`язку з чим відповідне клопотання позивача задоволенню не підлягає.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Згідно військового квитка позивача від 23.05.2019 року серії НОМЕР_4 з 02.03.2022 року позивача призвано на військову службу за мобілізацією, а згідно наказу відповідача від 20.04.2023 року №60 позивач розпочав проходження військової служби у відповідача.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 20.04.2023 року №60 позивача - ОСОБА_1 призначено на посаду стрільця-помічника гранатометника 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 , ВОС - 100915А.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 01.05.2023 року №71 позивача ОСОБА_1 призначено на іншу посаду у відповідача.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 22.05.2023 року №93 позивача ОСОБА_1 призначено на іншу посаду у відповідача.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 21.06.2023 року №123 позивача ОСОБА_1 призначено на іншу посаду у відповідача.
03 липня 2023 року командиром 3 роти в/ч НОМЕР_2 складено рапорт щодо відсутності позивача ОСОБА_1 .
Згідно медичної характеристики позивача від 05.07.2023 року ОСОБА_1 за медичною допомогою не звертався, скарг на здоров`я при первинному огляді не висловлював.
Наказом відповідача від 03.07.2023 року №135 у зв`язку із самовільним залишенням частини позивача ОСОБА_1 виключено зі всіх видів забезпечення.
Наказом відповідача від 04.07.2023 року №80 призначено службове розслідування щодо позивача ОСОБА_1 .
Командиром військової частини НОМЕР_2 складене донесення від 04.07.2023 року №971 про самовільне залишення військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 ) старшим техніком 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 старшим солдатом ОСОБА_1 .
14 липня 2023 року відповідачем затверджено акт службового розслідування за фактом самовільного залишення Військової частини НОМЕР_2 з метою ухилення від військової служби старшим техніком 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 старшим солдатом ОСОБА_1 . Актом встановлено залишення позивачем ОСОБА_1 01.07.2023 року Військової частини НОМЕР_2 для подальшого несення служби у 1-му механізованому батальйону НОМЕР_5 окремої механізованої бригади, при цьому 03.07.2023 року виявилося, що зброя позивача здана у підрозділ відповідача, а на дзвінок позивач повідомив, що повертатися у свій підрозділ наміру не має.
Наказом відповідача від 14.07.2023 року №42 службове розслідування визнано завершеним, командирам підрозділів наказано довести про вказаний випадок до особового складу, провести додаткові заняття, надано окремі вказівки посадовим особам відповідача, зокрема, помічнику з правової роботи наказано направити повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України, до органу досудового розслідування відносно позивача. Таке повідомлення наявне в матеріалах справи. Також в наявності донесення про відповідний факт ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Наказом відповідача від 24.08.2023 року №187 позивача зараховано у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_6 .
Також в матеріалах справи наявні рапорти позивача Командувачу військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 11.07.2023 року про направлення позивача на медичний огляд, а також щодо скарг на посадових осіб відповідача, разом з доказами їх направлення. Окрім цього, рапорти такого ж змісту, однак від 03.08.2023 року та адресовані Міністерству оборони України, також містяться в матеріалах справи разом з доказами їх направлення.
Листом від 23.04.2024 року відповідач надав представнику позивача окремі матеріали стосовно службового розслідування, згадані раніше.
Не погоджуючись з наказом відповідача від 14.07.2023 року, позивач звернувся до суду з позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Передусім суд зауважує, що розглядає адміністративну справу не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Наведене означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом він не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 19.02.2019 року у справі № 824/399/17-а.
Відповідно, обставини щодо дійсного вчинення чи невчинення позивачем самовільного залишення військової частини судом не досліджуються, оскільки з`ясування відповідних фактів перебуває у компетенції органу досудового розслідування та, в подальшому, суду загальної юрисдикції та встановлюються вироком суду, що набрав законної сили.
В зв`язку з цим правова оцінка надається виключно спірному правовому акту відповідача, прийнятому щодо позивача під час проходження ним військової служби.
Згідно ст. 65 Конституції України Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно з ч. 1, 4 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України затверджено Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 року №608 (далі Порядок).
Згідно п. 2 розділу І Порядку службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
За п. 1 розділу ІІ Порядку службове розслідування може призначатися у разі невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків.
Відповідно до п. 3 розділу ІІ Порядку службове розслідування проводиться для встановлення:
неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення;
причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби;
ступеня вини військовослужбовця;
порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства;
причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення;
причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
Пунктами 1, 3 розділу ІІІ Порядку визначено, що рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.
Інші посадові (службові) особи у разі необхідності звертаються за підпорядкованістю з клопотанням про призначення службового розслідування.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).
Пунктом 12 розділу ІІІ Порядку передбачено, що розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.
Згідно з п. 1 розділу IV Порядку особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані:
дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення;
виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника;
розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.
У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.
Відповідно до п. 3 розділу IV Порядку військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право:
знати підстави проведення службового розслідування;
бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування;
відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом;
давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення;
з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень;
порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації;
висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять;
ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником);
оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.
Пунктом 1 розділу V Порядку встановлено, що за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
При цьому за п. 4 розділу V Порядку у резолютивній частині акта службового розслідування зазначаються:
висновки службового розслідування;
пропозиції щодо притягнення винної особи (винних осіб) до відповідальності;
інші заходи, спрямовані на усунення причин та умов, що призвели до правопорушення, які пропонується здійснити.
Відповідно до п. 1 розділу VІ Порядку за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Застосовуючи вищевикладені нормативні положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Суд почергово надає правову оцінку доводам позивача.
Щодо залучення безпосереднього начальника позивача суд зазначає, що п. 12 розділу ІІІ Порядку дійсно визначає обов`язок проведення службового розслідування за участю безпосереднього начальника, однак форма такої участі є невстановленої. Так, в цій справі відповідачем надано рапорт командира роти, в якій позивач проходив військову службу, на підставі якого призначено службове розслідування, що свідчить про проведення службового розслідування за участю безпосереднього начальника позивача (командира роти). Також суд зауважує, що в цій справі факт вчинення правопорушення позивач визнавав, що в будь-якому випадку свідчить про належність висновків службового розслідування в частині встановлення факту вчинення позивачем правопорушення.
Щодо невстановлення обставин, які сприяли вчиненню правопорушення, суд зазначає, що в акті службового розслідування міститься підрозділ у розділі 4, який містить «причини та умови, що сприяли вчиненню проступку», що за змістом є підтвердженням існування обставини, яку заперечував позивач. Також суд зауважує, що акт службового розслідування складено 14.07.2023 року, в цей же день видано спірний наказ, в зв`язку з чим обставини направлення позивачем рапортів 11.07.2023 року та 03.08.2023 року на службове розслідування не вплинули, оскільки такі рапорти не могли бути доведені до відповідача станом на день прийняття спірного наказу. Твердження позивача про факт обізнаності відповідача 14.07.2023 року про рапорти позивача від 11.07.2023 року та від 03.08.2023 року є непідтвердженим, а щодо останнього рапорту спростовуються датою його складання.
Згідно ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З наведених положень законодавства вбачається, що питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій.
Обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №520/2261/19.
Щодо посилань позивача на ґрунтування службового розслідування на неіснуючих доказах суд зазначає, що відповідні докази (пояснення, і тд) до суду надано, в свою чергу обставини ненадання цих матеріалів представнику позивача на його запит перебувають за межами судового розгляду в цій справі. Суд також повторює, що позивач, посилаючись на недостатність доказів, все ж таки сам визнавав факт вчинення ним відповідного діяння, що нівелює можливе значення відсутності доказів вчинення такого діяння, адже сам позивач факт вчинення такого діяння підтвердив.
Щодо порушення вимог п. 3 розділу VI Порядку суд зазначає, що право позивача знати підстави проведення службового розслідування, бути ознайомленим про свої права та обов`язки, надавати пояснення та висловлювати зауваження і пропозиції не тотожне обов`язку відповідача забезпечити обізнаність позивача про початок службового розслідування. Більш того, таке правозастосування було б нерозумним, адже суть правопорушення полягає у залишенні місця проходження служби, в зв`язку з чим забезпечити обізнаність позивача про початок проведення службового розслідування можна лише з волі самого позивача. В свою чергу доказів звернення позивача за відповідною інформацією та її приховування від позивача ним до суду не надано.
Щодо причинного зв`язку між діями позивача та подією суд повторює, що причини та умови відповідної події вказано в акті службового розслідування. Доводів щодо недостовірності або неналежності цих причин позивачем не наведено, відповідні докази відсутні. Також суд повторює, що посилання позивача на звернення з рапортами до керівництва відповідача не свідчить про обізнаність позивача про такі рапорти станом на дату прийняття спірного наказу, при цьому один з таких рапортів складено вже після видання спірного наказу.
Узагальнюючи вищевикладене суд зазначає, що позивач навів зауваження до процедури проведення службового розслідування, кожне з яких є необґрунтованим. Разом з цим, сам позивач факт вчинення ним правопорушення визнав, в зв`язку з чим навіть в разі підтвердження стверджуваних порушень в ході проведення службового розслідування вони не вплинули б на достовірність зроблених відповідачем у службовому розслідуванні висновків щодо факту вчинення позивачем правопорушення.
Окремо, не зважаючи на висновки суду про безпідставність посилань позивача на процедурні порушення під час службового розслідування, суд надає правову оцінку доводам сторін щодо значення таких процедурних порушень (в разі їх існування). Належний порядок вчинення юридично значущих дій спрямований передусім для врегулювання суспільних правовідносин певним чином, що створює правову визначеність для їх учасників. Водночас, зміст дій, як правило, має перевагу на формою їх вчинення, в зв`язку з чим саме в контексті порушення суті правил поведінки, значення таких порушень для мети запровадження відповідних правил і належить розглядати відповідні порушення, оскільки не кожне з порушень процедури нівелює призначення такої процедури (наприклад, відібрання пояснень на бланку неналежної форми не може заперечувати змісту пояснень, однак відсутність підпису особи, яка надає пояснення, дійсно впливає на належність таких пояснень як доказу). У цій справі йшлося про порушення, які судом не підтверджено, однак навіть в разі визнання їх існування не можливо з цієї підстави зробити висновок про неправомірність спірного наказу, оскільки наявні порушення не зумовили порушення суті відповідних правил поведінки та не стали перешкодою для досягнення мети проведення службового розслідування.
Суд констатує, що правові підстави для скасування спірного наказу відсутні.
Окремо суд зауважує, що позивач неодноразово посилався фактично на вимушений характер вчинення ним відповідного правопорушення. Водночас, в цій справі суд не вирішує питання притягнення позивача до відповідальності, в зв`язку з чим позбавлений підстав для оцінки відповідних доводів позивача, які зводяться до твердження про перебування позивача в стані крайньої необхідності. Такі доводи можуть мати місце під час вирішення питання про притягнення позивача до відповідальності або під час оскарження актів відповідача про таке притягнення, однак спірним наказом позивача до відповідальності не притягнуто.
Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовної заяви належить відмовити.
В зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування наказу - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко