Справа № 160/7545/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2024 рокуСправа №160/7545/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРТЕЛЬ-ВС СТАЛЬ» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

22.03.2024р. через систему «Електронний суд» Товариство з обмеженою відповідальністю «КАРТЕЛЬ-ВС СТАЛЬ» звернулося з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області та, з урахуванням уточненої заяви від 24.04.2024р., просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо невизнання податковою звітністю податкової декларації на прибуток підприємств за 2023 рік від 01.02.2024р. (реєстраційний номер ), подану позивачем та скасувати рішення відповідача, викладене у листі №8372/6/04-36-04-06-16 від 05.02.2024р.;

- зобов`язати відповідача прийняти (вважати прийнятою) податкову декларацію на прибуток підприємств за 2023 рік від 01.02.2024р. (реєстраційний номер ), подану позивачем, датою її фактичного подання;

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у повному обсязі, а саме: суму судового збору у розмірі 2422,20 грн., суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10200,00 грн. (а.с.197-199 том 1).

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ним 01.02.2024р. було подано до контролюючого органу засобами електронного зв`язку податкову декларацію з податку на прибуток підприємства за 2023 рік, яка була підписана керівником позивача директором ОСОБА_1 . Дана податкова звітність контролюючим органом була прийнята згідно квитанції №2, зазначено, що «прийнято пакет 01.02.2024р.». Після видачі квитанції №2 відповідачем було прийняте рішення, оформлене листом №8372/6/04-36-04-06-16 від 05.02.2024р., у якому було повідомлено про невизнання вищенаведеної податкової декларації з податку на прибуток за 2023 рік податковою звітністю з підстав порушення позивачем вимог ст.48 ПК України, а саме: графа «Головний бухгалтер» (особа, відповідальна за ведення бухгалтерського обліку) не заповнена, тобто, не зазначено ініціали, прізвища та реєстраційні номери посадових осіб платника податків. Позивач вважає, що наведене вище рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням вимог чинного законодавства та таким, що підлягає скасуванню, а дії відповідача визнанню протиправними, з огляду на те, що на підприємстві позивача головний бухгалтер відсутній, ведення бухгалтерського обліку покладено на керівника підприємства та згідно п.п.48.5.1 п.48.5 ст.48 ПК України у разі ведення бухгалтерського обліку керівником підприємства достатнім є підпис у декларації безпосередньо уповноваженого керівника такого платника податку; перелік підстав для відмови контролюючого органу від прийняття податкової декларації, визначений положеннями ст.ст.48,49, є вичерпним, неприйняття податкової декларації з інших підстав податковим законодавством не передбачено та забороняється; згідно до приписів Порядку №557 направлення другої квитанції є підтвердженням про прийняття (реєстрацію) податкових документів у електронному вигляді, тому вважає, що з урахуванням направлення засобами електронного зв`язку до позивача квитанції №2 від 01.02.2024р. про прийняття податкової декларації, дії відповідача у подальшому щодо її неприйняття є протиправними. У відповіді на відзив від 24.04.2024р. позивач додатково посилається на те, що ДПС у підкатегорії 135.02 ресурсу «ЗІР» роз`яснила, що якщо штатним розкладом не передбачено посаду головного бухгалтера, а ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації здійснюється безпосередньо керівником, то така податкова декларація підписується лише у графі «керівник», а у графі «головний бухгалтер» проставляється прочерк, тому позивач вважає, що подав декларацію складену у відповідності до вимог чинного законодавства, підписану особою відповідальною за ведення бухгалтерського обліку керівником позивача директором ОСОБА_1 , у додаткових поясненнях зазначив, що позивачем також за підписом лише вказаного директора подавалась об`єднана звітність за 2023 рік (реєстраційний номер ), яка була прийнята контролюючим органом згідно квитанції №2 від 30.01.2024р. без жодних зауважень, що, на думку позивача, свідчить про те, що відповідачеві достеменно було відомо про відсутність у штаті позивача головного бухгалтера та будь-якої іншої особи, відповідальна за ведення бухгалтерського обліку. Також позивач просив і стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу, які становлять 10200 грн., вважаючи, що такий гонорар адвоката визначений у фіксованому розмірі та є співмірним (а.с.93-102,197-199, 205-210 том 1).

Ухвалою суду від 03.04.2024р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності невизнання відповідачем податкової звітності податкової декларації на прибуток за 2023 рік від 01.02.2024р. з урахуванням направлення позивачеві квитанції №2 від 01.02.2024р. о 15-12 год. про її прийняття та докази дотримання відповідачем процедури прийняття звітності у цих правовідносинах, встановленої чинним законодавством, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.173 том 1).

На виконання вищезазначених вимог ухвали суду, 17.04.2024р. до канцелярії суду засобами поштового зв`язку від відповідача надійшов відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні позовних вимог позивачеві, у тому числі, і щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що згідно абз. 1 п.9.3 розділу ІХ Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого Наказом Мінфіну від 09.12.2011р. №1588 (далі Порядок №1588) платники податків юридичні особи зобов`язані подати відомості стосовно осіб відповідальних за ведення бухгалтерського обліку до контролюючого органу у 10-денний строк з дня взяття на облік чи виникнення змін у облікових даних платника податків шляхом подання заяви за формою №1-ОПП або за формою №1-ОПН з позначкою «Відомості про особу, відповідальну за ведення бухгалтерського та/або податкового обліку», а згідно аб.2 згаданого Порядку №1588 відомості стосовно даних осіб оновлюються контролюючим органом у Єдиному банку даних юридичних осіб на підставі реєстраційної заяви платника податку на додану вартість (про реєстрацію, перереєстрацію або внесення змін), якщо така реєстраційна заява була подана та задоволена контролюючим органом. Позивачем 15.09.2023р. засобами електронного зв`язку на адресу відповідача було подано наведену вище заяву за №3168, у якій в якості особи, відповідальної за ведення бухгалтерського обліку визначено ОСОБА_1 , дана заява була задоволена контролюючим органом. Проте, в 2024 році будь-яких документів до 01.02.2024р. (дата подання декларації) позивач на адресу відповідача не подавав, а отже, за наведеного, відповідач вважає, що інформація про особу, відповідальну за ведення бухгалтерського обліку позивачем протягом періоду з 16.09.2023р. по 01.02.2024р. не оновлювалась. З огляду на наведені норми відповідач вважає, що оскільки позивач у своїй заяві самостійно визначив особу, відповідальну за ведення бухгалтерського обліку на підприємстві, при поданні декларації позивач зобов`язаний був зазначити ОСОБА_1 у графі «Головний бухгалтер» (особа, відповідальна за ведення бухгалтерського обліку), проте, позивач подав декларацію, в якій зазначена графа була не заповнена. За викладеного, відповідач вважає, що дії відповідача щодо невизнання декларації податковою звітністю, які відображені у листі від 05.02.2024р. №8372/6/04-36-04-06-16 із зазначенням у ньому чітких причин, відповідають вимогам чинного законодавства. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то відповідач вказав у відзиві на позов про те, що акт приймання виконаних робіт складений 21.03.2023р., тоді як позов поданий через «Електронний суд» 22.03.2024р., тобто до дати подання позову, тому вважає, що до моменту надання цієї послуги такий акт не може вважатися документом, що підтверджує надання зазначеної у акті послуги, позивачем не надано належних документів на підтвердження своїх витрат у даній справі, сума витрат у розмірі 10200 грн. є явно завищеною та не відповідає вимогам, встановленим ст.134 КАС України, оскільки не є співрозмірною зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами, затраченим часом, а також видом судового провадження. У запереченнях на відповідь на відзив відповідач вказав на те, що відзив на позов був направлений Укрпоштою 15.04.2024р. згідно фіскального чеку від 15.04.2024р. №396, тому відповідачем строки направлення відзиву до суду додержано (а.с.180-187,221-222 том 1).

Також 29.04.2024р. через «Електронний суд» від відповідача надійшла заява (клопотання), у якій відповідач просив даний позов залишити без розгляду посилаючись на те, що позивачем у граничний термін, який припадав на 19.04.2024р., вимоги ухвали суду від 03.04.2024р. виконані не були, витребувані судом докази без поважних причин позивач не подав, що, на думку представника відповідача, є підставою для залишення позову без розгляду згідно із ч.3 ст.240 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.216-218 том 1).

Представник позивача у додаткових поясненнях від 07.05.2024р. проти зазначеної заяви (клопотання) відповідача заперечував, вважаючи, що наведені аргументи відповідача не відповідають матеріалам справи, оскільки всі вимоги ухвал суду як від 27.03.2024р., так і від 03.04.2024р. позивачем були виконані, а окремої ухвали про витребування доказів у порядку ст.80 КАС України судом не приймалося (а.с.234-235 том 1).

Розглянувши вищенаведену заяву (клопотання), вивчивши докази надані на її підтвердження, суд не находить підстав для його задоволення, з огляду на таке.

По-перше, перевірка своєчасності виконання вимог ухвал суду віднесена до повноважень суду, тобто, відповідач такими повноваженнями не наділений згідно до приписів Кодексу адміністративного судочинства України.

По-друге, у даному питанні суд має право вибору, зокрема, у разі не надання учасниками справи витребуваних судом документів, суд також має право не тільки залишити позов без розгляду, а й розглянути справу за наявними у справі доказами згідно до ч.9 ст.80 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, зі змісту ухвали суду від 03.04.2024р. у даній справі у позивача жодні докази у порядку ст.80 Кодексу адміністративного судочинства України судом не витребовувалися, дана ухвала не містить таких вимог (а.с.173 том 1).

Зазначеною ухвалою суду було запропоновано позивачеві уточнити позовні вимоги щодо того, які саме дії суб`єкта владних повноважень щодо невизнання податкової звітності за 2023 рік від 01.02.2024р. є предметом даного спору, в якому документі, доданому до позову, вони відображені з урахуванням того, що до позову додана квитанція №2 від 01.02.2024р. о 15-12 год. про прийняття такої декларації, надати докази в обґрунтування позовних вимог в частині зобов`язання відповідача прийняти таку декларацію з урахуванням наявної квитанції №2 про її прийняття, з урахуванням ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 15 днів після отримання цієї ухвали суду.

На виконання вимог зазначеної ухвали позивачем 24.04.2024р. була подана заява про уточнення позовних вимог у порядку та у строки (не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання), встановлені ст.47 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.197-199 том 1).

А отже, зазначені обставини свідчать про те, що вимоги ухвали суду від 03.04.2024р. позивачем були виконані, тому підстави для залишення позову без розгляду у адміністративного суду відсутні, у зв`язку із чим у задоволенні заяви (клопотання) про залишення даного позову без розгляду відповідачеві слід відмовити.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 25.07.2024р. розгляд даної справи було продовжено до 25.07.2024р. на підставі ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.246 том 1).

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 25.07.2024р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю «КАРТЕЛЬ-ВС СТАЛЬ» 08.09.2023р. зареєстроване як юридична особа за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на обліку як платник податків та обов`язкових платежів до бюджету у Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області, Правобережна ДПІ (Новокодацький район м. Дніпра), що підтверджується копією Виписки у ЄДРПОУ від 08.09.2023р. та копією Статуту позивача (а.с.18-19, 23-40,105-125 том 1).

01.02.2024р. засобами електронного зв`язку в електронній формі до контролюючого органу позивачем було подано податкову декларацію з податку на прибуток підприємств за 2023 рік (з додатками до неї) за підписом керівника підприємства (уповноваженої особи) ОСОБА_2 , що підтверджується змістом копії наведеної декларації (а.с.46-69, 126-149 том 1).

Вказана податкова декларація з податку на прибуток підприємств за 2023 рік була доставлена до ГУ ДПС у Дніпропетровській області та за результатами обробки «Прийнято пакет» 01.02.2024р. о 15:12:24, документу присвоєно реєстраційний № про що свідчить зміст копії квитанції №2 (а.с.21, 151 том 1).

Надалі, листом №8372/6/04-36-04-06-16 від 05.02.2024р. Головне управління ДПС у Дніпропетровській області повідомило позивача, що проаналізувавши надану позивачем податкову декларацію з податку на прибуток за 2023 рік від 01.02.2024р. № встановлено порушення вимог ст.48 ПК України, а саме: у згаданій податковій декларації графа «Головний бухгалтер (особа, відповідальна за ведення бухгалтерського обліку)» не заповнена в порушення норм п.48.3 ст.48 Кодексу, без обов`язкового реквізиту ініціали, прізвища та реєстраційні номери посадових осіб платника податків, отже, звітність складена з порушенням норм статті 48, не вважається податковою, що підтверджується змістом копії наведеного листа (а.с.70-71 том 1).

Не погоджуючись із діями та вказаним рішенням відповідача, оформленим листом №8372/6/04-36-04-06-16 від 05.02.2024р. про відмову у прийнятті податкової декларації з податку на прибуток за 2023 рік № від 01.02.2024р. позивач звернувся із даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення адміністративного позову частково.

Стосовно позовних вимог позивача в частині визнання протиправними дій відповідача щодо невизнання податковою звітністю податкової декларації на прибуток за 2023 рік від 01.02.2024р. (реєстраційний номер -) подану позивачем та скасування рішення відповідача, викладеного у листі №8372/6/04-36-04-06-16 від 05.02.2024р., суд зазначає наступне.

Пунктами 2, 3 ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень ч.2 ст.5 згаданого Кодексу.

У відповідності до вимог ч.2 ст.9 Кодексу, передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, із наведених приписів процесуального законодавства слідує, що суд розглядає адміністративні справи в межах заявлених позовних вимог, а у разі необхідності ефективного захисту права особи, суд може вийти за межі позовних вимог.

При цьому, вказаними нормами встановлені і способи судового захисту, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акту чи окремих його положень.

Так, як встановлено судом зі змісту позову, з урахуванням заяви позивача про уточнення позовних вимог від 24.04.2024р., позивач просить визнати протиправними дії відповідача щодо не визнання податковою звітністю податкової декларації на прибуток підприємства за 2023 рік від 01.02.2024р. (реєстраційний номер ) подану позивачем та скасувати рішення відповідача, викладене у листі №8372/6/04-36-04-06-16 від 05.02.2024р. (а.с.197-199 том 1).

Разом із тим, виходячи з аналізу вищенаведених приписів процесуального законодавства та змісту позову позивача, з урахуванням його заяви про уточнення позовних вимог, суд приходить до висновку, що визнання дій відповідача протиправними у даних правовідносинах не призведе до відновлення права позивача, не є ефективним способом судового захисту за умови наявності прийнятого рішення відповідача, оформленого листом №8372/6/04-36-04-06-16 від 05.02.2024р. (акту індивідуальної дії) про відмову у прийнятті податкової декларації з податку на прибуток за 2023 рік, яке впливає на права та обов`язки позивача, а тому ефективним способом захисту права позивача є саме визнання такого рішення протиправним та його скасування, у зв`язку із чим у цій частині слід вийти за межі позовних вимог згідно до приписів ст.ст.5,9 наведеного Кодексу.

А отже, виходячи з наведеного, суд вважає, що у даних правовідносинах підлягає перевірці судом, не дії відповідача, а саме правомірність прийняття рішення відповідача, оформленого листом №8372/6/04-36-04-06-16 від 05.02.2024р. про відмову у прийнятті податкової декларації з податку на прибуток за 2023 рік № від 01.02.2024р.

Правовідносини щодо адміністрування податків та обов`язкових платежів до бюджетів, повноваження контролюючих органів, порядок, умови та строки подання платниками податків податкової звітності врегульовані приписами Податкового Кодексу України (далі ПК України).

Підпунктом 16.1.3 пункту 16.1 статті 16 ПК України передбачено, що платники податків зобов`язані подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

За визначенням, наведеним у пункті 46.1 статті 46 ПК України, податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючим органам у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата грошового зобов`язання, у тому числі податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку, а також суми нарахованого єдиного внеску.

Відповідно до пунктів 48.1 - 48.2 статті 48 ПК України податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання.

Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов`язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

Обов`язкові реквізити - це інформація, яку повинна містити форма податкової декларації та за відсутності якої документ втрачає визначений цим Кодексом статус із настанням передбачених законом юридичних наслідків.

Подання податкової декларації до контролюючих органів визначається статтею 49 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту підпункту «в» п. 49.3 статті 49 ПК України податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів, зокрема, засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронні довірчі послуги».

За змістом пункту 49.8 статті 49 ПК України встановлено, що прийняття податкової декларації є обов`язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Пунктом 49.9 статті 49 Податкового кодексу України передбачено, що за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.

За умови дотримання вимог, встановлених статтями 48 і 49 цього Кодексу, податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою:

- за наявності на всіх аркушах, з яких складається податкова декларація та, за бажанням платника податків, на її копії, відмітки (штампу) контролюючого органу, яким отримана податкова декларація, із зазначенням дати її отримання, або квитанції про прийняття податкової декларації у разі її подання засобами електронного зв`язку, або поштового повідомлення з відміткою про вручення контролюючому органу, у разі надсилання податкової декларації поштою;

- у разі, якщо контролюючий орган із дотриманням вимог пункту 49.11 цієї статті не надає платнику податків повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або у випадках, визначених цим пунктом, не надсилає його платнику податків у встановлений цією статтею строк.

Відповідно до пункту 49.10 статті 49 ПК України відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від`ємного значення об`єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов`язань тощо) забороняється.

У відповідності до п.п.49.11.1 пункту 49.11 ст.49 ПК України передбачено, що у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48, а також недотримання вимог абзаців першого - третього пункту 49.4 статті 49 цього Кодексу, контролюючий орган зобов`язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови, зокрема, у разі отримання такої податкової декларації, надісланої засобами електронного зв`язку, - протягом п`яти робочих днів з дня її отримання.

За змістом пункту 48.3 статті 48 ПК України податкова декларація повинна містити такі обов`язкові реквізити: тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий); звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація; звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку); повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами; код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); місцезнаходження (місце проживання) платника податків; найменування контролюючого органу, до якого подається звітність; дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми); інформація про додатки, що додаються до податкової декларації та є її невід`ємною частиною; ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків; підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

Підпунктом 48.5.1 пункту 48.5 статті 48 Податкового кодексу України встановлено, що податкова декларація повинна бути підписана керівником платника податків або уповноваженою особою, а також особою, яка відповідає за ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації до контролюючого органу. У разі ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації безпосередньо керівником платника податку така податкова декларація підписується таким керівником.

Достатнім підтвердженням справжності документа податкової звітності є наявність оригіналу підпису уповноваженої особи на документі у паперовій формі або наявність накладеного на електронний документ кваліфікованого електронного підпису чи печатки платника податку.

Відповідно до пункту 48.7 статті 48 Податкового кодексу України податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті, не вважається податковою декларацією, крім випадків, встановлених пунктом 46.4 статті 46 цього Кодексу.

Зміст наведених положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що, одержавши від платника податків податкову звітність, контролюючий орган зобов`язаний перевірити наявність у ній реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 Податкового кодексу України, та прийняти одне з двох рішень: або прийняти податкову звітність, або відмовити у її прийнятті, одночасно повідомивши платника податків про причини відмови. Умовою, з якою законодавець пов`язує можливість прийняття або неприйняття податкової звітності, є наявність або відсутність у ній обов`язкових реквізитів, передбачених, зокрема, пунктом 48.3 статті 48 Податкового кодексу України.

В той же час, за змістом пункту 49.3 статті 49 ПК України встановлено, що єдиною підставою для неприйняття податкової декларації засобами електронного зв`язку в електронній формі є недійсність кваліфікованого електронного підпису чи печатки такого платника податків, у тому числі у зв`язку із закінченням строку дії відповідного сертифіката відкритого ключа, за умови що така податкова декларація відповідає всім вимогам електронного документа, містить достовірні обов`язкові реквізити та надана у форматі, доступному для її технічної обробки.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що перелік підстав для відмови контролюючого органу у прийнятті податкової декларації, закріплений положеннями статей 48 та 49 Податкового кодексу України, є вичерпним; неприйняття податкової декларації з інших підстав, не передбачених податковим законодавством, забороняється.

Так, як встановлено судом позивачем засобами електронного зв`язку до контролюючого органу була подана податкова декларація з податку на прибуток за 2023 рік з додатками 01.02.2024р., яка була прийнята відповідачем за реєстраційним №, із відомостями про результати обробки: «документ доставлено до ГУ ДПС у Дніпропетровській області» «Прийнято пакет» о 15:12:24 год. про що свідчить зміст копії квитанції №2 (а.с.21,151 том 1).

Водночас, 05.02.2024р. відповідачем було прийнято рішення, оформлене листом за №8372/6/04-36-04-06-16 про відмову у прийнятті податкової декларації з податку на прибуток за 2023 рік № від 01.02.2024р. з підстав порушення норм п.48.3 ст.48 ПК України, а саме: без обов`язкового реквізиту ініціали, прізвища та реєстраційні номери посадових осіб платника податків графа «Головний бухгалтер (особа, відповідальна за ведення бухгалтерського обліку)» не заповнена, що підтверджується змістом копії наведеного рішення (а.с.70-71, 152-153 том 1).

Разом з тим, як установлено судом у штаті позивача така посада як «головний бухгалтер» відсутня, а особою, відповідальною за ведення бухгалтерського обліку є керівник позивача директор підприємства ОСОБА_1 , про що зазначено як у вищенаведеному рішенні самим відповідачем, а також і підтверджується копією реєстраційної заяви позивача від 15.09.2023р., поданої до контролюючого органом 15.09.2023р. у відповідності до вимог п.9.3 Наказу Мінфіну від 09.12.2022р. №1588 та відомостями відображеними у відповідній електронній базі даних відповідача, копії яких надані самим відповідачем (а.с.190-194 том 1).

Також зі змісту копії податкової декларації з податку на прибуток за 2023 рік з додатками до неї видно, що у графі «Керівник (уповноважена особа)» зазначено реєстраційний номер обліковою картки платника податків « НОМЕР_1 », власне ім`я, прізвище « ОСОБА_3 », що відповідає вищенаведеним вимогам п.48.3 ст.48 ПК України (а.с.46-69, 126-149 том 1).

Наведена податкова декларація з податку прибуток за 2023 рік була підписана також керівником (уповноваженою особою) підприємства ОСОБА_2 шляхом накладення кваліфікаційного електронного підпису, що підтверджується інформацією про її доставку до контролюючого органу, обробку та прийняття, яка міститься у копії квитанції № 2 від 01.02.2024р. о 15:12:24 год. (а.с.21,151 том 1).

Як уже зазначалося судом вище положеннями підпункту 48.5.1 пункту 48.5 статті 48 ПК України передбачено, що у разі ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації безпосередньо керівником платника податку така податкова декларація підписується таким керівником.

Відтак, із аналізу встановлених вище судом обставин та приписів податкового законодавства у їх сукупності, можна дійти висновку, що ініціали, прізвище та реєстраційний номер особи, відповідальної за ведення бухгалтерського обліку, а також її підпис будуть обов`язковими реквізитами податкової декларації лише у випадку наявності в платника податку особи, яка здійснює ведення бухгалтерського обліку та подання податкових декларацій.

Водночас, у разі, коли ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації здійснює безпосередньо керівник платника податку, який і підписує таку податкову декларацію, то зазначення в ній таких реквізитів, як ініціали, прізвище та реєстраційний номер особи, відповідальної за ведення бухгалтерського обліку головного бухгалтера, виключається.

В свою чергу, відповідач та його представник жодного доказу, який підтверджував би наявність у позивача посадової особи, яка перебуває з ним у трудових відносинах та до обов`язків якої належить відповідальність за ведення бухгалтерського обліку та подання податкової звітності, до суду не надав.

Навпаки, відповідач до відзиву на позов сам додав копію заяву позивача подану до контролюючого органу від 15.09.2023р. та задоволену відповідачем, у якій було повідомлено контролюючий орган, що особою, відповідальної за ведення бухгалтерського обліку є саме керівник підприємства ОСОБА_4 (а.с.190-192 том 1).

А відповідно, відповідач як контролюючий орган мав відповідні відомості про те, що саме керівник підприємства позивача ОСОБА_4 є відповідальною особою за ведення бухгалтерського обліку, тобто, про відсутність у позивача іншої такої особи.

Тому із аналізу наведених встановлених обставин та вище досліджених приписів податкового законодавства у їх сукупності, слід дійти висновку, що в спірних правовідносинах ініціали, прізвище та реєстраційний номер особи, відповідальної за ведення бухгалтерського обліку в податковій декларації позивача з податку на прибуток за 2023 рік від 01.02.024р. № не могли бути зазначені, оскільки ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації здійснювалось безпосередньо керівником підприємства позивача.

А отже, вищенаведена досліджена судом податкова декларація позивача з податку на прибуток за 2023 рік № від 01.02.024р. була оформлена (підписана безпосереднім керівником підприємства) та подана позивачем з дотриманням вимог п.48.3 ст.48 ПК України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у відповідача були відсутні законні підстави для відмови позивачеві у прийнятті цієї декларації за оспорюваним рішенням, оформленим листом №8372/6/04-36-04-06-16 від 05.02.2024р., у зв`язку із чим, наведене рішення суб`єкта владних повноважень слід визнати протиправним та скасувати.

За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ч.1 ст.75 наведеного Кодексу.

Згідно ч.1 ст.76 Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, відповідачем у відзиві на позов не наведено жодних обґрунтованих підстав та не надано жодних допустимих і належних доказів, які б свідчили про правомірність прийняття оспорюваного рішення, оформленого листом №8372/6/04-36-04-06-16 від 05.02.2024р. про відмову у прийнятті податкової декларації з податку на прибуток за 2023р., поданої позивачем 01.02.2024р., з урахуванням вищенаведених норм податкового законодавства, що регулюють спірні правовідносини та обставин справи, встановлених судом, які відповідачем не спростовані.

Є безпідставними та неспроможними аргументи відповідача з приводу того, що у 2024 році до 01.02.2024р. (дата подання декларації) протягом періоду з 16.09.2023р. по 01.02.2024р. інформація про особу, відповідальну за ведення бухгалтерського обліку, позивачем не оновлювалася згідно до вимог абз.1 п.9.3 розділу ІХ Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Мінфіну від 09.12.2011р. №1588 (далі Порядок №1588), з огляду на те, що приписи згаданого Порядку №1588 покладають обов`язок на платника податку подати таку інформацію до контролюючого органу у 10-денний строк з дня взяття на обліку (позивачем було подано таку заяву 15.09.2023р.) та у разі виникнення змін у облікових даних платника податків (зазначені обставини не підтверджені відповідачем жодними доказами), тому позивач не мав обов`язку у вказаний відповідачем термін (з 16.09.2023р. по 01.02.2024р.) подавати (оновлювати) таку інформацію контролюючому органу згідно до вимог абз.1 п.9.3 розділу ІХ Поряду №1588.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, доводи відповідача щодо необхідності заповнення у декларації з податку на прибуток за 2023 рік графи головний бухгалтер (особи, відповідальної за ведення бухгалтерського обліку), оскільки у разі, якщо на підприємстві відсутній головний бухгалтер, а відповідальною особою за ведення бухгалтерського обліку є безпосередньо керівник підприємства, то у такому випадку, податкова декларація підписується лише керівником директором платника податку, що виключає необхідність заповнення вказаної графи про що свідчить і зміст вище дослідженого судом п.п.48.5.1 п.48.5 ст.48 ПК України.

Інші аргументи відповідача, викладені у відзиві на позов та у запереченнях на відповідь на відзив вивчені судом, проте, не беруться до уваги, оскільки не спростовують вище наведених висновків суду.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваного рішення, оформленого листом №8372/6/04-36-04-06-16 від 05.02.2024р. про відмову у прийнятті податкової декларації з податку на прибуток за 2023р., поданої позивачем 01.02.2024р., суд приходить до висновку, що встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач під час його прийняття діяв не у спосіб та не у порядку, передбаченому Конституцією та законами України, необґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що саме оспорюваним рішення, оформленого листом №8372/6/04-36-04-06-16 від 05.02.2024р. про відмову у прийнятті податкової декларації з податку на прибуток за 2023р., поданої позивачем 01.02.2024р., відповідачем були порушені права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання судом не дій відповідача протиправними (що, у даному випадку, є неналежним та неефективним способом судового захисту), а шляхом визнання судом такого рішення суб`єкта владних повноважень протиправним та його скасування.

Таким чином, у наведеній частині позову, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Стосовно позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача прийняти (вважати прийнятою) податкову декларацію на прибуток підприємств за 2023 рік від 01.02.2024р. (реєстраційний номер ) подану позивачем датою її фактичного подання, суд зазначає про наступне.

У відповідності до приписів пункту 49.13 статті 49 ПК України передбачено, що у разі якщо в установленому законодавством порядку буде встановлено факт неправомірної відмови контролюючим органом (посадовою особою) у прийнятті податкової декларації, остання вважається прийнятою у день її фактичного отримання контролюючим органом.

Із аналізу наведеного припису випливає, що у разі, якщо факт неправомірної відмови контролюючого органу у прийнятті податкової декларації установлено у ході судового розгляду справи (в установленому законодавством порядку) така податкова декларація вважається прийнятою у день її фактичного отримання контролюючим органом, при цьому, вчинення відповідачем будь-яких дій, як-от наприклад, зобов`язання зареєструвати таку податкову декларацію повторно (при наявності квитанції №2 про її прийняття), зобов`язання визнати таку декларацію поданою, вказана норма не передбачає.

Тому, обраний позивачем спосіб (засіб) судового захисту шляхом зобов`язання відповідача вчинити саме наведені вище дії є таким, що не відповідає приписам п.49.13 ст.49 ПК України, є не ефективним способом судового захисту, оскільки не забезпечить його виконання у контексті наведених повноважень відповідача.

Слід зазначити, що згідно ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 наведеної Конвенції.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів.

Зокрема, у рішенні від 16.09.2015р. у справі №21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання на унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Так, із матеріалів справи судом було встановлено, що податкова декларація з податку на прибуток за 2023 рік, подана позивачем 01.02.2024р. контролюючим органом була зареєстрована та прийнята за № -01.02.2024р. о 15:12:24 год., про що свідчить зміст квитанції №2 (а.с.21,51 том 1).

А отже, із наведеного слідує, що наведена податкова декларація з податку на прибуток за 2023 рік № вважається прийнятою контролюючим органом 01.02.2024р.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що ефективним способом (засобом юридичного захисту), у тому числі і таким, що відповідатиме приписам п.49.13 ст.49 ПК України, є саме визнання судом вищенаведеної податкової декларації з податку на прибуток за 2023 рік №, подану позивачем, прийнятою у день її фактичного отримання контролюючим органом, тобто, 01.02.2024р.

А відповідно, у цій частині позовних вимог з метою ефективного захисту порушеного права позивача також слід вийти за межі позовних вимог у відповідності до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України та обрати спосіб захисту, який відновить порушене право позивача з обранням іншого способу судового захисту, вказаного судом вище.

У зв`язку із наведеним, у задоволенні позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача зареєструвати (вважати прийнятою) податкову декларацію позивача з податку на прибуток за 2023 рік датою її фактичного подання, позивачеві слід відмовити.

За викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача у наведеній частині також підлягають задоволенню частково.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10200,00 грн. у відповідності до вимог ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить з такого.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно до п.4 ч.1 статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 5 липня 2012р. №5076-УІ (далі - Закон №5076) договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п.268).

Тобто, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постанові від 27.11.2019р. у справі №160/3114/19, яка підлягає застосуванню адміністративним судом відповідно до положень ч.5ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Чинне адміністративно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Так, за змістом ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правову допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених вище норм статті 134 КАС України в їх сукупності дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому, розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Відповідно до частини 9 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За приписами ч.7 ст.139 наведеного Кодексу, передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Аналізуючи вищенаведені норми, можна зробити висновок про те, що КАС України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Таким чином, вирішуючи питання розподілу судових витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу адвоката, судом враховується як пов`язаність вчинених дій адвокатом із розглядом даної справи, так і обґрунтованість та розумність визначення їх обсягу і розміру.

Так, зі змісту наданої суду копії договору про надання правничої допомоги від 19.03.2024р. №14/24 видно, що зазначений договір був укладений між Адвокатським об`єднанням «Еквіта» та ТОВ «КАРТЕЛЬ-ВС СТАЛЬ», предметом якого є надання позивачеві вказаним об`єднанням правової допомоги в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, при цьому, вказаним договором передбачено, що розмір такої винагороди (гонорару) визначається сторонами у додатках до цього договору та актах п.1.1, п.4.2 наведеного договору (а.с.185-162 том 1).

Додатком №1 від 19.03.2024р. до згаданого договору, було передбачено надання послуги з підготовки процесуальних документів та супровід судового процесу у спорі з ГУ ДПС в Дніпропетровській області щодо оскарження його рішення про невизнання податковою звітністю податкової декларації на прибуток за 2023 рік п.1.1 Додатку №1 до договору.

За п.1.1.1 Додатку №1 до договору визначена вартість наданої правової допомоги (гонорару) за надання послуг, визначених в п.1.1 даного Додатку №1, становить 10200,00 грн. (а.с.162 том 1).

Згідно копії акту № Р-12 від 21.03.2024р. про приймання виконаних робіт (наданих послуг) позивачеві були надані послуги, а саме: щодо складання та подання позову до ГУ ДПС у Дніпропетровській області щодо оскарження його рішення про невизнання податковою звітністю податкової декларації на прибуток за 2023 рік, вартість якої склала 10200,00 грн. (а.с.167 том 1).

Факт оплати позивачем вказаних наданих послуг у розмірі 10200,00 грн. підтверджується копією платіжної інструкції від 20.03.2024р. №76 (а.с.166 том 1).

Проаналізувавши вищенаведені норми процесуального законодавства, умови договору про надання професійної правничої допомоги, а також і зміст наданих послуг за вищенаведеним актом з описом наданих послуг з урахуванням позиції, висловленій Європейським судом з прав людини у його рішенні, суд приходить до висновку, що визначення їх обсягу і розміру у сумі 10200,00 грн. не відповідає критеріям розумності та обґрунтованості, оскільки предмет позову не є складним, тому розмір гонорару адвоката є завищеним, а відповідно, не є співмірним з наданими послугами (складання та подання позову), та з урахуванням незгоди відповідача із розміром витрат на правничу допомогу, викладеною у відзиві на позов, що розцінюється судом як клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, такі судові витрати на правову допомогу підлягають зменшенню судом до 5000,00 грн.

За викладених обставин, слід дійти висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення вимог в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правову допомогу у розмірі 5200,00 грн., тому у цій частині вимог позивачеві слід відмовити.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин підлягають стягненню з бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати позивача, понесені ним по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн., виходячи із розрахунку 2422,40 грн. (сплаченого судового збору за платіжною інструкцією №94 від 28.03.2024р.) / 2, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам за нормами ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 78, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРТЕЛЬ-ВС СТАЛЬ» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, оформлене листом №8372/6/04-36-04-06-16 від 05.02.2024р. про відмову у прийнятті податкової декларації з податку на прибуток підприємств за 2023 рік № від 01.02.2024р.

Визнати податкову декларацію Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРТЕЛЬ-ВС СТАЛЬ» з податку на прибуток підприємств за 2023 рік № від 01.02.2024р. прийнятою у день її фактичного отримання контролюючим органом, тобто, 01.02.2024р.

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська,17-а, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРТЕЛЬ-ВС СТАЛЬ» (42102, м. Дніпро, вул. Данила Галицького, буд. 9, корп. е, кв.18, ) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211 грн. 20 коп. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. 00 коп. (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва