Справа № 460/28267/23
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2024-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 рокуСправа № 460/28267/23 пров. № А/857/5935/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Гудима Л.Я., Кузьмича С.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито за апеляційними скаргами Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року (суддя Друзенко Н.В., м.Рівне, повний текст складено 19 лютого 2024 року), -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі ГУПФ) в якому просила:

визнати протиправною відмову відповідача у призначені пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон №796-XII);

визнання протиправними дії відповідача щодо не зарахування до страхового стажу періодів роботи з 17.05.1991 по 12.11.1991, з 20.05.1992 по 05.12.1992, з 11.05.1993 по 20.07.1993, з 17.05.1996 по 27.12.2002 та період отримання допомоги по безробіттю з 18.06.2010 по 09.02.2011 та з 24.02.2011 по 13.06.2011;

зобов`язати відповідача призначити пенсію відповідно до статті 55 Закону України №796-XII із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи з 17.05.1991 по 12.11.1991, з 20.05.1992 по 05.12.1992, з 11.05.1993 по 20.07.1993, з 17.05.1996 по 27.12.2002 та періоду отримання допомоги по безробіттю з 18.06.2010 по 09.02.2011 та з 24.02.2011 по 13.06.2011 та здійснити нарахування пенсії з подальшою виплатою.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 27.09.2023 №47 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії відповідно до статті 55 Закону №796-XII (далі Рішення). Зобов`язано ГУПФ повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.09.2023 про призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону №796-XII (далі Заява) із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи з 17.05.1991 по 12.11.1991, з 20.05.1992 по 05.12.1992, з 11.05.1993 по 20.07.1993 та періодів одержання допомоги по безробіттю з 18.06.2010 по 08.02.2011 та з 24.02.2011 по 12.06.2011. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржили сторони, які із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просять скасувати оскаржуване рішення в частині відмовлених та в частині задоволених позовних вимог відповідно, та прийняти нове, яким позов задовольнити; у задоволені позову відмовити повністю.

В доводах апеляційної скарги ГУПФ вказує, що необхідний страховий стаж позивача, зменшений на кількість років зменшення пенсійного віку для призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону №796-XII, становить 24 роки. Страховий стаж позивачки становить 17 років 3 місяці 25 днів, що є недостатнім для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що не погоджується із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо не зарахування до її страхового стажу періодів роботи з 17.05.1996 по 27.12.2022, оскільки станом на час прийняття її на роботу до фізичної особи-підприємця (далі ФОП) законодавство не містило вимог щодо реєстрації договорів в державній службі зайнятості за місцем проживання. Вважає, що є всі умови для призначення їй відповідного виду пенсії.

Сторони відзивів на апеляційні скарги не подали.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга ГУПФ не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірні періоди частково підлягають зарахуванню до страхового стажу, при цьому наявність необхідного страхового стажу є обов`язковою умовою призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону №796-ХІІ, зарахування та обчислення якого відноситься до компетенції пенсійного органу.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

В частині, оскаржуваної відмови у задоволенні позову, цей суд вказав, що станом на час укладання трудового договору між позивачем та ФОП від 17.05.1996, законодавством не передбачались вимоги про реєстрацію трудового договору у державній службі зайнятості за місцем проживання, однак, з огляду на те, що позивач працювала у ФОП по 2002 рік та те, що у 1999 рокі положення законодавства зазнали змін, слідує, що договір підлягав реєстрації у державній службі зайнятості за місцем проживання.

Такі висновки суду першої інстанції є дещо помилковими з таких міркувань.

Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Немовичі Сарненського району Рівненської області та є громадянкою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням категорії 3 серії НОМЕР_1 , виданим 22.03.2023 Рівненською облдержадміністрацією замість посвідчення серії НОМЕР_2 .

Відповідно до «Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991, с.Немовичі Сарненського району Рівненської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Згідно з даними трудової книжки НОМЕР_3 ОСОБА_1 , зокрема у спірні періоди:

- з 17.05 по 12.11.1991, з 20.05.1992 по 05.12.1992, з 11.05.1993 по 20.07.1993 - працювала в колгоспі «Іскра» Мантурівського району Курської області (записи №№ 5-10);

- з 18.06.2010 по 08.02.2011 та з 24.02.2011 по 12.06.2011 отримувала допомогу по безробіттю (записи №№16-19).

20.09.2023 позивач звернулась до органів Пенсійного фонду України за призначенням пенсії відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

27.09.2023 ГУПФ розглянуло заяву позивача та прийняло Рішення, яким відмовлено у призначенні пенсії за віком за нормами статті 55 Закону №796-ХІІ, через відсутність необхідного страхового стажу.

У вказному Рішенні зазначено про те, що вік заявниці 54 роки 5 місяців 27 днів. Необхідний страховий стаж становить 24 роки, а страховий стаж позивача становить 17 років 3 місяці 25 днів.

Зазначено, що за даними документами до страхового стажу:

- не зараховано періоди трудової діяльності на території рф згідно записів трудової книжки НОМЕР_3 (запис №5-6) з 17.05 рік відсутній по 12.11.1991, запис №7-8 з 20.05.1992 по 05.12.1992, запис №9-10 з 11.05.1993 по 20.07.1993 робота в колгоспі, оскільки відсутні дані щодо вступу в члени колгоспу та фактично відпрацьовані вихододні, робота на території рф з покликанням на те, що з 01.01.2023 російська федерація припиняє участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992;

- не враховано періоди трудової діяльності згідно трудового договору від 17.05.1996, з 17.05.1996 по 27.12.2002, оскільки договір не містить інформації про початок періоду дії договору, відсутній номер договору, відсутні відповідні записи трудових відносин між фізичною особою-підприємцем і працівником. Трудовий договір не зареєстрований в державній службі зайнятості. Також слід зазначити, що дата народження позивача у зазначеному договорі не відповідає даним паспорта;

- не враховано періоди виплати допомоги по безробіттю на підставі витягів із наказів згідно довідки №476 від 17.05.2023 з 18.06.2010 по 12.06.2011, оскільки відсутні відомості про отримання допомоги по безробіттю в індивідуальних відомостях реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою довідки ОК-5.

Вказано, що період постійного проживання (постійної роботи) у зоні посиленого радіологічного контролю становить 36 років 1 місяць 12 днів, станом на 01.01.1993 6 років 1 місяць 20 днів. Не зараховано до періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення період роботи згідно записів трудової книжки НОМЕР_3 з 20.05.1992 по 05.12.1992, з 11.05.1993 по 20.07.1993, оскільки робота на території рф.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон 1058-IV).

Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року не менше 28 років, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Відповідно до абзацу 1 статті 55 Закону №796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року.

Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

При цьому, обставини щодо періоду проживання позивача на територіях радіоактивного забруднення, не є спірними у даній справі.

На момент подання заяви до пенсійного органу про призначення пенсії на пільгових умовах, позивачу виповнилося 54 роки.

Підставою ж для відмови у призначенні позивачу пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII є відсутність необхідного страхового стажу.

Обов`язковою умовою призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону №796-ХІІ також є наявність у особи відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно зі статтею 26 Закону №1058-IV право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Таким чином, на момент досягнення необхідного віку, а саме станом на 2023 рік, страховий стаж позивача повинен становити не менше 30 років, а з урахуванням зменшення пенсійного віку на 6 років, страховий стаж повинен становити 24 роки, як зазначено відповідачем у спірному Рішенні. Страховий стаж позивача становить 17 років 3 місяці 25 днів.

Таким чином, у позивача відсутній необхідний страховий стаж.

Згідно з частиною першою статті 24 Закону №1058-ІV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За приписами частини другої вказаної статті, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-ІV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон №1058-ІV набрав чинності 01.01.2004, а тому періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу, в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01.01.2004. До 01.01.2014 порядок та умови обчислення стажу роботи, який дає право на пенсію, визначалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-ХІІ).

Відповідно до частин першої, другої статті 56 Закону №1788-ХІІ, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно зі статтею 62 Закону №1788-ХІІ та частиною першою статті 48 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Отже, законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про період роботи, що можуть міститися в інших документах.

Щодо періодів роботи на території російської федерації з 17.05.1991 по 12.11.1991, з 20.05.1992 по 05.12.1992, з 11.05.1993 по 20.07.1993, то як встановлено матеріалами справи у записі №5 трудової книжки відсутні відомості щодо року з якого позивача прийнято на роботу, при цьому, попередній запис №4 про звільнення датований - 14.05.1991, а дата запису №6 -12.11.1991. За наведеного слідує, що іншого року, ніж 1991, у записі №4 зазначено не може бути.

Разом з тим, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення його трудової книжки та бухгалтерських документів на підприємстві, тому неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його права на соціальний захист - призначення пенсії за віком на загальних підставах.

Наведене відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

За даними трудової книжки НОМЕР_3 , у спірні періоди позивач працювала на території російської федерації. Записи про відповідні періоди роботи містять реквізити рішень (їх дату та номер) про призначення на посаду, переведення з посади та звільнення з посади того органу, який їх видав, та завірені його печаткою та не містять виправлень чи інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону №1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Згідно з абзацом 2, 3 статті 6 «Угоди між Урядом України і урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993 (далі Угода) трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Статтею 7 названої Угоди визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Відповідно до вимог статті 1 «Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» від 13.03.1992 (далі Угода-1) пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди-1 встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.

Відмовляючи позивачу у зарахуванні вказаного вище періоду роботи до стажу відповідач покликався на припинення участі російської федерації в Угоді-1.

Однак, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції в частині того, що такі доводи пенсійного органу неприйнятними, адже у силу пункту 2 статті 13 Угоди-1 пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Тож, припинення участі російської федерації в Угоді, так само, як і постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних рішень.

А тому, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні.

Наведене вище у своїй сукупності є підставою для висновку про протиправність незарахування пенсійним органом періодів з 17.05.1991 по 12.11.1991, з 20.05.1992 по 05.12.1992, з 11.05.1993 по 20.07.1993 до страхового стажу ОСОБА_1 .

Щодо періоду роботи з 17.05.1996 по 27.12.2002 на підставі трудового договору з ФОП ОСОБА_2 , у задоволенні зарахування вказаного періоду відмовлено судом першої інстанції і зазначена відмова оскаржується позивачем, то суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

В силу статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно із статтею 48 КЗпП трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідні положення містить і постанова Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, якою затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі - Порядок №637).

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Позивач просила зарахувати спірний період трудової діяльності з покликанням на трудовий договір від 17.05.1996 та угоду про зміни і доповнення до трудового договору від 17.05.1996. Також, вказувала, що всі необхідні виплати сплачувались з її заробітної плати до пенсійного фонду України.

Станом на дату укладення трудового договору від 17.05.1996, статтею 21 КЗпП було визначено, що трудовий договір - угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законодавством.

Стаття 24 КЗпП мала наступну редакцію: трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) в інших випадках, передбачених законодавством України. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівників на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров`я.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» (далі Закон №1356-ХІV), який набрав чинності 13.01.2000, КЗпП доповнено статтею 24-1 «Реєстрація трудового договору», відповідно до якої, у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

У зв`язку з прийняттям Закону №1356-XIV відповідно до статей 24 і 24-1 КЗпП (322-08) і на виконання доручень Кабінету Міністрів України від 13.01.2000 та 14.07.2022 № 429, наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 №260 було затверджено форму трудового договору між працівником і фізичною особою та «Порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою» (далі Наказ №260).

«Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників», яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України (далі МЮУ), Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 №58 (зареєстровано в МЮУ) від 17.08.1993 №110; далі Інструкція №58), було передбачено, що на працівників, які працюють на умовах трудового договору у підприємців, що не мають прав юридичної особи, а також на працівників, які працюють у окремих громадян по їх обслуговуванню (як домашні робітниці, няньки, шофери, охоронники та інші) трудові книжки не ведуться. Їх робота підтверджується довідкою організації, за участю якої було укладено трудовий договір між наймачем і працівником, а також довідкою про сплату внесків до фонду державного соціального страхування (абзац 3 пункту 1.1.).

Таку довідку від 20.09.2023 №135 позивач подала до ГУПФ та у ній зазначено, що ФОП підтверджує те, що ОСОБА_1 дійсно працювала кухарем у ФОП від 17.05.1996 по 27.12.2022. Всі документи на підтвердження цього знаходяться за адресою місця реєстрації ФОП.

Інструкцію №58, доповнено пунктом 2.20-1, згідно з наказом Мінпраці та соцполітики від 08.06.2001 №259/34/5, яким закріплено, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Під час прийняття на роботу вноситься запис: «Прийнятий на роботу» (далі зазначається професійна характеристика робіт) за трудовим договором (зазначаються дата та номер договору), зареєстрованим у державній службі зайнятості (зазначається повна назва центру зайнятості), при цьому у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис (дата і номер реєстрації трудового договору державною службою зайнятості: «трудовий договір (номер), зареєстрований (дата)»), а при звільненні - запис: «Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КЗпП України)» (322-08), при цьому у графі 4 зазначається дата зняття трудового договору з реєстрації державною службою зайнятості: «трудовий договір (номер) знято з реєстрації (дата)». Унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, який зареєстрував трудовий договір, і засвідчуються його печаткою.

Отже станом на 17.05.1996 (дата прийняття позивача на роботу до ФОП) КЗпП не було передбачено реєстрацію укладеного між працівником і фізичною особою у письмовій формі трудового договору у державній службі зайнятості.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже положення статті 24-1 КЗпП та Наказу №260 мають застосовуватися до нових відносин. Крім того ані Законом №1356-XIV, ані Наказом № 260 не було передбачено, що стаття 24-1 КЗпП та Наказ №260 мали зворотну дію у часі.

А відтак, апеляційний суд погоджується з доводами позивача-апелянта, що ГУПФ було протиправно не зараховано до страхового стажу позивача період її роботи з 17.05.1996 по 27.12.2002 у ФОП.

Висновки суду першої інстанції про те, що оскільки позивач працювала у ФОП по 2002 рік та те, що у 1999 році положення законодавства зазнали змін, а тому договір підлягає реєстрації у державній службі зайнятості за місцем проживання, апеляційний суд вважає помилковими, оскільки ні у Законі №1356-XIV, ні у Наказі №260 не було вказівки на те, що трудові договори укладені до прийняття цього Закону №1356-XIV теж підлягають реєстрації у державній службі зайнятості за місцем проживання.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що є підстави для зарахування періодів роботи ОСОБА_1 з 17.05.1996 по 27.12.2022 до її страхового стажу.

А тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо періодів отримання допомоги по безробіттю з 18.06.2010 по 09.02.2011 та з 24.02.2011 по 13.06.2011, слід зазначити наступне.

Згідно пункту 12 частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі - Закон №1533-III, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає страхуванню на випадок безробіття та за який сплачено страхові внески (нею, роботодавцем).

Статтею 21 вказаного Закону передбачено, що страховий стаж обчислюється як сума періодів, протягом яких особа підлягала страхуванню на випадок безробіття та сплачувала страхові внески особисто або через рахунки роботодавця та роботодавцем.

Період, протягом якого застрахована особа була звільнена відповідно до цього Закону від сплати страхових внесків або отримувала виплати за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, крім пенсій усіх видів, включається до страхового стажу.

До страхового стажу прирівнюється трудовий стаж, набутий працівником за час роботи на умовах трудового договору (контракту) до набрання чинності цим Законом.

Згідно зі статтею 56 Закону №1788-ХІІ, до стажу роботи, що дає право на пенсію зараховується, зокрема, періоди одержання допомоги по безробіттю.

Згідно з записами №№16-19 трудової книжки НОМЕР_3 , з 18.06.2010 по 08.02.2011 та з 24.02.2011 по 12.06.2011 позивач отримувала допомогу по безробіттю.

Крім того, в матеріалах справи наявний витяг з наказу Сарненської філії Рівненського обласного центру зайнятості, що за змістом відповідає записам трудової книжки позивача.

За наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що періоди отримання допомоги по безробіттю у період з 18.06.2010 по 08.02.2011 та з 24.02.2011 по 12.06.2011, підлягають зарахуванню до її загального страхового стажу.

З урахуванням вищенаведеного, оскільки саме відповідач наділений повноваженнями щодо розрахунку та зарахування стажу, і як визначено вище, спірні періоди частково підлягають зарахуванню до страхового стажу, а наявність необхідного страхового стажу є обов`язковою умовою призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону №796-ХІІ, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовна вимога про зобов`язання відповідача призначити пенсію не підлягає задоволенню.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі ГУПФ не спростовують правильності застосування судом норм матеріального права до встановлених ним на підставі безпосередньо досліджених та оцінених доказів та обставин справи.

Доводи ж апеляційної скарги позивача є частково обґрунтованими, а позовні вимоги щодо не зарахування до страхового стажу позивача періоду її роботи з 17.05.1996 по 27.12.2022 підлягають до частково задоволення, так як зважаючи на те, що рішенням суду скасовано Рішення, тому в даному випадку є недоцільним визнавати протиправними дії відповідача щодо не зарахування цього періоду роботи до страхового стажу, а належним та достатнім способом захисту порушеного права буде зобов`язання ГУПФ вчинити дії щодо зарахування спірного періоду роботи до страхового стажу.

В решті ж рішення суду в частині задоволених позовних вимог та позовної вимоги про відмову у задоволенні позову про призначення пенсії залишити без змін.

Керуючись статтями 308, 311, 315-317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року, в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо зарахування до страхового стажу періодів її роботи з 17.05.1996 по 27.12.2002 скасувати та прийняти постанову, якою позов в цій частині задовольнити частково. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди її роботи з 17.05.1996 по 27.12.2002. В задоволені решти позову відмовити. В решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року залишити без змін. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді Л. Я. Гудим
С. М. Кузьмич