Справа № 200/2115/24
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2024-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року справа №200/2115/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Гаврищук Т.Г., Казначеєва Е.Г.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 травня 2024 року у справі № 200/2115/24 (головуючий І інстанції Абдукадирова К.Е.) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправною відмову Міністерства юстиції України, викладену у листі № 53239/52455-33-24/20.4.1 від 08.04.2024, щодо ненадання запитуваної інформації у зверненні приватного виконавця ОСОБА_1 від 19.03.2024 та зобов`язати надати запитувану інформацію.

В обґрунтування позову зазначила, що з 27.10.2020 до 19.05.2023 здійснювала діяльність приватного виконавця виконавчого округу Донецької області; її офіс знаходився у м. Маріуполі Донецької області.

19.05.2023 позивачем змінено виконавчий округ Донецької області на виконавчий округ Одеської області у зв`язку зі зміною місця фактичного проживання на м. Одеса, де позивач зареєструвалась як внутрішньо переміщена особа.

При цьому позивач як приватний виконавець продовжувала виконувати виконавчі провадження, які були у неї на виконанні у виконавчому окрузі Донецької області.

14.02.2024 позивач на офіційну електронну адресу відповідача направила запит про кількість винесених Мін`юстом наказів на підставі пп. 4 п. 61 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" про зупинення діяльності приватних виконавців.

Листом від 18.03.2024 відповідач повідомив, що за грубе порушення вимог законодавства з примусового виконання рішень станом на 12.03.2024 видано 21 наказ про зупинення діяльності приватних виконавців строком на один місяць.

19.03.2024 позивачем направлено на офіційну електронну адресу Міністерства юстиції України запит про надання інформації щодо кількості приватних виконавців із зазначених у даних 21 наказі, якими оскаржуються накази Міністерства юстиції України про зупинення їх діяльності із зазначенням ПІБ приватного виконавця та номеру судової справи.

Листом від 08.04.2024 відповідач повідомив про відсутність можливості надати таку інформацію, оскільки облік інформації за вказаними параметрами законодавством не передбачений та у Міністерстві юстиції не ведеться.

Така бездіяльність відповідача є протиправною.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 травня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на провадження незалежної професійної діяльності, після проходження відповідних процедур за жодних умов не втрачає та не змінює свого статусу фізичної особи, а лише набуває до нього нової ознаки - самозайнята особа.

Отже приватний виконавець - суб`єкт незалежної професійної діяльності не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, тому висновки суду першої інстанції про недоведеність позивачем обставин порушення з боку відповідача її прав, свобод та інтересів як фізичної особи у сфері надання публічної інформації є помилковими.

Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.

Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, однак суд першої інстанції листом повідомив, що всі документи у цій справі сформовано в електронному вигляді та експортовано в КП "Діловодство спеціалізованого суду".

Верховний Суд листом від 19.08.2022 № 2097/0/2-22 на лист вх. № 1730/0/1-22 щодо надання Науково-консультативною радою при Верховному Суді висновку з питань, пов`язаних з електронним адміністративним судочинством повідомив, що підстав для звернення до НКР щодо надання вченими-членами НКР наукових висновків немає. Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України).

Відповідно до листів Державної судової адміністрації України від 01.08.2018 № 15-14040/18, від 13.09.2018 № 15-17388/18 судами забезпечено сканування та експортування в підсистему "Електронний суд" матеріалів всіх судових справ, як перебували в провадженні суддів станом на 01.08.2018. Тобто вказана підсистема містить усі матеріали судової справи.

Отже, враховуючи зазначені листи, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі "Електронний суд".

Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, тому за ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Встановлені обставини справи.

ОСОБА_1 , є громадянкою України відповідно до паспорту НОМЕР_1 від 6 лютого 2002 року, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання/перебування згідно довідки про взяття на облік як ВПО від 22 липня 2022 року № 5105-: АДРЕСА_2 .

Відповідно до відомостей Реєстру приватних виконавців України, ОСОБА_1 є приватним виконавцем, посвідчення 0525 від 1 липня 2020 року, виконавчий округ - Одеська область, зареєстрована адреса приватного виконавця ОСОБА_1.: 65058, Одеська обл., м. Одеса, вул. Маршала Говорова, 7, офіс 6-2, (https://apvu.com.ua/odesa).

14.02.2024 приватним виконавцем ОСОБА_1 направлено на офіційну електронну адресу Міністерства юстиції України запит про кількість винесених Мін`юстом наказів на підставі підпункту 4 пункту 61 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" про зупинення діяльності приватних виконавців.

18.03.2024 (вих. № 41369/31780-33-24/20.4.1) Міністерство юстиції у відповідь на запит приватного виконавця ОСОБА_1 від 14.02.2024 повідомило, що на підставі п.п. 4 п. 61 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1403-VIII Міністерством юстиції України за грубе порушення вимог законодавства з примусового виконання рішень станом на 12 березня 2024 видано 21 наказ про зупинення діяльності приватних виконавців строком на один місяць, а саме: від 22 грудня 2022 року № 3539/7 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_2."; від 30 січня 2023 року № 344/7 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_2."; від 9 березня 2023 року № 925/5 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_4."; від 17 березня 2023 року № 667/7 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_2."; від 23 березня 2023 року № 696/7 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_5."; від 21 квітня 2023 року № 930/7 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_3."; від 25 травня 2023 року № 2015/7 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_6."; від 15 червня 2023 року № 1440/7 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_7"; від 25 липня 2023 року № 1842/7 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_3."; від 2 серпня 2023 року № 2783/5 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_7"; від 31 серпня 2023 року № 2087/7 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_8"; від 4 жовтня 2023 року № 2333/7 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_3."; від 11 жовтня 2023 року № 2371/7 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_7"; від 24 листопада 2023 року № 2693/7 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_1."; від 29 листопада 2023 року № 2714/7 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_12"; від 8 грудня 2023 року № 2860/7 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_9"; від 18 січня 2024 року № 139/7 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_13"; від 9 лютого 2024 року № 408/7 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_10"; від 23 лютого 2024 року № 619/7 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_14"; від 12 лютого 2024 року № 439/7 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_11"; від 12 березня 2024 року № 750/7 "Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_15.".

Також зазначено, що узагальнення запитуваної позивачем інформації щодо виконавчого округу приватних виконавців, до яких застосовано положення п. п. 4 п. 61 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1403-VIII та предмету порушення у Мінюсті не ведеться та законодавством не передбачається.

19.03.2024 приватним виконавцем ОСОБА_1 на офіційну електронну адресу Міністерства юстиції України Департаменту державної виконавчої служби направлено лист, в якому містилось прохання: повідомити кількість приватних виконавців із зазначених у даних наказах, якими оскаржуються накази про зупинення діяльності із зазначенням ПІБ приватного виконавця та номеру судової справи.

Відповідач листом від 08.04.2024 № 53239/52455-33-24/20.4.1 повідомив позивача, що надати визначену інформацію не є можливим, оскільки облік такої інформації за вказаними у листі параметрами законодавством не передбачений та у Міністерстві юстиції не ведеться.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження порушення свого права на отримання публічної інформації як фізичної особи, а не приватного виконавця.

Оцінка суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з преамбулою Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року за № 2939-VI (далі - Закон № 2939) зазначений закон визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

На підставі частини першої статті 1 Закону № 2939 публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 2939 передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону № 2939 доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до статті 12 Закону № 2939 суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Згідно з частиною першою та другою статті 19 Закону № 2939 запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2939 право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати і оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 20 Закону № 2939 визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону № 2939 публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 2939 інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Відповідно до частини другої статті 20 Закону № 2939 будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Відповідно до частин першої та другої статті 20 Закону № 2939 розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно з частиною другою статті 7 Закону Закон № 2939 суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Частинами другою і третьою статті 23 Закону № 2939-VI встановлено, що запитувач має право оскаржити, зокрема: відмову в задоволенні запиту на інформацію; ненадання відповіді на запит на інформацію; надання недостовірної або неповної інформації; несвоєчасне надання інформації; інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, в пункті 1 Постанови Пленум Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» зазначено, що визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

На підставі пункту 1 частини першої статті 22 Закону № 2939 не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям «відображеності та задокументованості» і є публічною.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939 відмова в задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, наведених у пунктах 1-3 частини другої статті 6 Закону.

Аналіз норм Закону № 2939 свідчить, що визначальною ознакою для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях і знаходилася у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям "відображеності та задокументованості" і є публічною. Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем запитувалася інформація стосовно кількості приватних виконавців із зазначеного 21 наказу, якими оскаржені ці накази про зупинення діяльності приватного виконавця з зазначенням ПІБ приватного виконавця та номеру судової справи.

В обгрунтування доводів, що Міністерство юстиції України є розпорядником запитуваної інформації, позивач покликалася на Положення «Про Міністерство юстиції України», Закон України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до пункту 1 Положення «Про Міністерство юстиції України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 року № 228 Міністерство юстиції України (Мін`юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства, у сфері нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, реєстрації статуту територіальної громади м. Києва, реєстрації статутів Національної академії наук та національних галузевих академій наук, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, з питань утримання військовополонених, у сфері правової освіти населення; забезпечує формування державної політики у сфері архівної справи і діловодства та створення і функціонування державної системи страхового фонду документації; забезпечує реалізацію державної політики у сфері стягнення в дохід держави активів осіб, щодо яких застосовано санкції.

Згідно підпунктів 33, 54, 54-1, 54-2, 54-3 пункту 4 Положення «Про Міністерство юстиції України» Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань, зокрема:

організовує розгляд звернень громадян з питань, пов`язаних із діяльністю Мін`юсту, його територіальних органів, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління, а також стосовно актів, які ним видаються;

бере участь у справах, діє в судах України від імені та в інтересах Кабінету Міністрів України (самопредставництво органу державної влади), зокрема через територіальні органи Мін`юсту;

бере участь у справах, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом, зокрема через територіальні органи Мін`юсту;

представляє інтереси Кабінету Міністрів України у судах України;

звертається до суду з позовами та бере участь у справах про застосування санкції, передбаченої пунктом 1-1 частини першої статті 4 Закону України "Про санкції".

Відповідно до статті 17 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" № 1403-VIII (далі - Закон № 1403) Міністерство юстиції України:

1) формує та реалізує державну правову політику у сфері організації примусового виконання рішень;

2) забезпечує підготовку приватних виконавців та підвищення їхньої кваліфікації, для чого визначає:

порядок проходження навчання та стажування осіб, які виявили намір здійснювати діяльність приватного виконавця;

перелік документів, які подаються Кваліфікаційній комісії приватних виконавців особою, яка виявила намір здійснювати діяльність приватного виконавця, для підтвердження відповідності цієї особи вимогам, встановленим частинами першою та другою статті 18 цього Закону;

порядок допуску таких осіб до складання кваліфікаційного іспиту;

порядок складання кваліфікаційного іспиту;

порядок підвищення кваліфікації приватними виконавцями;

3) видає посвідчення приватного виконавця;

4) визначає вимоги до офіса приватного виконавця;

5) забезпечує діяльність Кваліфікаційної комісії приватних виконавців та Дисциплінарної комісії приватних виконавців;

6) формує Єдиний реєстр приватних виконавців України, визначає порядок його ведення;

7) встановлює форму та порядок подання приватними виконавцями інформації про здійснення ними діяльності;

8) здійснює контроль за діяльністю приватних виконавців та визначає порядок здійснення контролю за діяльністю приватного виконавця;

9) подає Кабінету Міністрів України пропозицію про встановлення розміру основної винагороди приватного виконавця;

10) вводить в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення;

11) зупиняє та припиняє право на здійснення діяльності приватного виконавця;

12) здійснює інші повноваження, передбачені цим та іншими законами.

Порядок утворення при Мін`юсті Дисциплінарної комісії приватних виконавців (далі - Дисциплінарна комісія), її завдання, функції та порядок діяльності визначено Положенням про Дисциплінарну комісію приватних виконавців, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27.11.2017 № 3791/5, зареєстрованим в міністерстві юстиції України 28.11.2017 № 1442/31310.

Згідно з пунктом 31 Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців рішення Дисциплінарної комісії про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, введене в дію наказом Мін`юсту, може бути оскаржено до суду в порядку, встановленому законодавством.

Як визначено пунктом 32 Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців інформація щодо діяльності Дисциплінарної комісії може розміщуватись на офіційному вебсайті Мін`юсту та містити відомості щодо:

загальної кількості розглянутих на засіданні Дисциплінарної комісії подань про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності;

кількості відхилених подань;

кількості задоволених подань;

інших прийнятих на засіданні Дисциплінарної комісії рішень;

приватних виконавців, до яких застосовані дисциплінарні стягнення, із зазначенням виду дисциплінарного стягнення, норми (норм) законодавства, яку (які) ним порушено, та короткого змісту порушення (порушень).

З огляду на вищезазначені нормативно-правові акти суд дійшов висновку, що Міністерство юстиції не є розпорядником інформації щодо кількості наказів про зупинення діяльності, які оскаржені приватними виконавцями до суду, а також щодо ПІБ приватних виконавців, які оскаржили ці накази до суду, оскільки облік такої інформації у Мін`юсті не ведеться та законодавством не передбачений.

Зазначена у запиті позивача інформація не знаходиться у володінні Міністерства юстиції України, як розпорядника інформації, її треба створювати, збираючи ті чи інші відомості, що не відповідає основним засадам Закону № 2939, тому запитувана позивачем в листі № 53239/52455-33-24/20.4.1 від 08.04.2024 інформація не є публічною в розумінні Закону №2939, а відповідач не є розпорядником такої інформації.

З огляду на вищевикладене відповідач правомірно, в межах повноважень і в спосіб, визначений законодавством, надав позивачу ґрунтовну відповідь на її звернення листом від 08.04.2024 за № 53239/52455-33-24/20.4.1, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо висновків суду першої інстанції про недоведеність позивачем обставин порушення з боку відповідача її прав, свобод та інтересів як фізичної особи у сфері надання публічної інформації, - суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною другою статті 16 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що приватний виконавець є суб`єктом незалежної професійної діяльності.

Згідно з частиною першою статті 18 зазначеного Закону приватним виконавцем може бути громадянин України, який досяг 25 років, має вищу юридичну освіту не нижче другого рівня, володіє державною мовою, має стаж роботи у галузі права після отримання відповідного диплома не менше двох років та склав кваліфікаційний іспит.

У статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Таким чином, фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статусу приватного виконавця, не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження.

При цьому правовий статус «приватний виконавець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю як фізичної особи, та жодним чином не обмежує їх.

Оскільки у справі, що переглядається, приватний виконавець ОСОБА_1., звертаючись з запитом до Міністерства юстиції України про надання публічної інформації, діяла в особистих інтересах, а не як суб`єкт, який здійснює виконання судового рішення, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач не надала доказів звернення до відповідача з запитом про надання публічної інформації як фізична особа в порядку, передбаченому Законом № 2939.

Тому доводи апеляційної скарги в цій частині є слушними, що свідчить про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції щодо підстав відмови в задоволенні позовних вимог.

При цьому суд застосовує приписи частини другої статті 308 КАС України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що обумовлює часткове задоволення апеляційної скарги позивача та зміну рішення суду першої інстанції шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Як визначено пунктом 2 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Таким чином зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 травня 2024 року у справі № 200/2115/24 - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 травня 2024 року у справі № 200/2115/24 - змінити шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 травня 2024 року у справі № 200/2115/24 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 29 липня 2024 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 29 липня 2024 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді Т.Г. Гаврищук

Е.Г. Казначеєв