Справа № 560/7854/24
Суддя: Шевчук О.П.
Дата ухвалення: 2024-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/7854/24
РІШЕННЯ

іменем України

29 липня 2024 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Шевчука О.П. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ленковецької сільської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Ленковецької сільської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що звернувся до відповідача з клопотанням, однак розгляд клопотання так і не відбувся. Рішення сесії від Виконавчого комітету Ленковецької сільської ради Шепетівського району Хмельницької області Позивач так і не отримав, що порушує Закон України «Про звернення громадян».

Вважає, що відсутність розгляду клопотання є протиправною бездіяльністю відповідача та порушує законні права та інтереси позивача.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення сторін).

Від відповідача на адресу суду відзиву не надходило.

Дослідивши наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази у їх взаємозв`язку та сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Суд встановив, що ОСОБА_1 06 лютого 2024 року звернувся до Ленковецької сільської ради Шепетівського району Хмельницької області з клопотанням, зареєстрованим за № Ш-37 від 06.02.2024, про надання дозволу на укладання договору купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки кадастровий номер якої :04:023:0007 загальною площею 5,1992 га для ведення селянського (фермерського) господарства, яка перебуває у постійному користуванні позивача на підставі виданого Державного акту на право постійного користування землею серії ХМ № 000203 від 16.06.1998 року виданого на підставі рішення Шепетівської районної ради Хмельницької області № 5 від 20.12.1997 року.

До клопотання було подано всі необхідні документи, передбачені вимогами Земельного кодексу, зокрема відомості з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, відомості з Державного реєстру речових прав про реєстрацію іншого речового права, Витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, копію Державного акту на право постійного користування землею серії ХМ № 000203 від 16.06.1998 року та копії паспорта і реєстраційної картки платника податків заявника.

Адвокатом було надіслано Адвокатський запит б/н від 15.04.2024 року про надання роз`яснень та підтверджуючих документів щодо розгляду поданого клопотання № Ш-37 від 06.02.2024 року, 24 квітня 2024 року було отримано відповідь № 07.01-15/590 з зазначенням, що розгляд клопотання відбувся на сорок сьомій сесії Ленковецької сільської ради восьмого скликання 22.03.2024 року та повідомлено, даний проект рішення є відхиленим, оскільки при голосуванні не набрав необхідної кількості голосів на підтримку.

Згідно Витягу з протоколу 47-ї сесії сільської ради 8-го скликання від 22.03.2024 встановлено, що депутатами сільської ради розглянуто клопотання позивача, однак проект рішення відхилено, оскільки при голосуванні він не набрав необхідної кількості голосів на підтримку.

Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Правовідносини у сфері забезпечення права громадян на землю урегульовано Земельним кодексом України.

Згідно статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб.

Відповідно до пункту 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Тобто, способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади з регулювання земельних відносин, є прийняття рішення сесією.

Нормами статті 46 Закону України "Про місцеве самоврядування" визначено, що сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності не рідше ніж один раз на місяць.

Відповідно до ч.1, 2 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно частини першої статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Отже, позивач має право на отримання у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення селянського (фермерського) господарства, яка була передана позивачу, ще в 1998 році на підставі Державного акту на право постійного користування землею.

Суд зазначає, що відповідно до поданого клопотання позивач дотримався вимог Земельного кодексу України та визначеного порядку набуття права власності на землю для ведення селянського (фермерського) господарства.

При цьому, в заяві позивач зазначив цільове призначення земельної ділянки, її розмір, зокрема відомості з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, відомості з Державного реєстру речових прав про реєстрацію іншого речового права, Витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, копію Державного акту на право постійного користування землею серії ХМ № 000203 від 16.06.1998 року та копії паспорта і реєстраційної картки платника податків.

Суд наголошує, що за результатами розгляду заяви позивача про надання дозволу на укладення договору купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки, орган місцевого самоврядування приймає лише одне із рішень визначених в Земельним кодексом України: або про надання дозволу на укладення договору купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.11.2019 у справі № 826/6225/16, К/9901/32433/18.

Згідно частини 1 статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частин 1 - 3 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності, в порядку визначеним цим Кодексом.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених Земельним кодексом України, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на укладення договору купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні/укладанні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише: неподання документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки; виявлення недостовірних відомостей у поданих документах; якщо щодо суб`єкта підприємницької діяльності порушена справа про банкрутство або припинення його діяльності; встановлена цим Кодексом заборона на передачу земельної ділянки у приватну власність; відмова від укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на укладення договору купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки, зокрема: а) неподання документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки; б) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах; в) якщо щодо суб`єкта підприємницької діяльності порушена справа про банкрутство або припинення його діяльності; г) встановлена цим Кодексом заборона на передачу земельної ділянки у приватну власність; ґ) відмова від укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 545/808/17, від 11.06.2019 у справі № 826/841/17, від 31.10.2019 у справі № 607/4538/16-а.

Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання, зокрема, щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що питання передачі земельних ділянок комунальної та державної власності у власність громадян є виключною компетенцією органу місцевого самоврядування, яким у даному випадку є Ленковецька сільська рада Шепетівського району Хмельницької області.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.09.2019 у справах № 826/3163/16 та № 826/7314/16, від 26.02.2019 у справі № 826/5737/16.

Відповідно до ч. 11 ст. 118 Земельного кодексу України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Звданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 1 КАС України ).

Відповідно до вимог ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета кореспондується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути ефективним як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 р. у справі "ОСОБА_2 проти України п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути ефективним в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 р. У справі Аксой проти Туреччини (Aksoy v. Turkey) п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 р. У справі Джорджевич проти Хорватії п. 101; рішення від 06.11.1980 р. у справі Ван Остервійк проти Бельгії п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився Позивач після порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Верховний суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що ефективний засіб правового захисту у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає зазначеній нормі Конвенції (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 р. у справі № 826/14016/16 СМ від 11.02.2019 р. у справі № 2-а-204/12).

Суд повинен враховувати, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Суд зазначає, що оскільки процес відсутності розгляду поданого клопотання та відсутності підстав надання позивачу відмов у наданні дозволу на укладення договору купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки з формальних підстав без прийняття відповідного владного управлінського рішення може бути досить тривалим, на що вказує поведінка Відповідача, то в такому випадку ефективним способом захисту порушеного права Позивача є саме зобов`язання Ленковецької сільської ради надати ОСОБА_1 повтроно розглянути заяву позивача та надати дозвіл чи відмовити в надані дозволу на укладення договору купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні Позивача на підставі виданого Державного акту на право постійного користування у власність, площею 5,1992 га для ведення селянського (фермерського) господарства, яка розташована в адміністративно-територіальних межах села Велика Рішнівка, Шепетівського району, Хмельницької обл., за рахунок земель комунальної власності, які знаходяться у розпорядженні Ленковецької сільської ради Шепетівського району Хмельницької області.

Відповідно до п. 4 ч. 3ст. 129 Конституції України, ч. 1ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи задоволення позовних вимог в повному обсязі, на користь позивача необхідно присудити за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1211,20 грн судового збору, оскільки позивачем заявлено одну позовну вимогу немайнового характеру.

Крім того, суд звертає увагу позивача, що сума надміру сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн може бути повернута за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом (п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір").

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ленковецької сільської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Ленковецької сільської ради щодо розгляду клопотання ОСОБА_1 від 06.02.2024.

Зобов`язати Ленковецьку сільську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 та прийняти рішення про надання дозволу чи відмову в надані дозволу на укладення договору купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки кадастровий номер :04:023:0007 загальною площею 5,1992 га для ведення селянського (фермерського) господарства, яка перебуває у постійному користуванні ОСОБА_1 на підставі виданого Державного акту на право постійного користування землею серії ХМ № 000203 від 16.06.1998 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Ленковецької сільської ради.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 )
Відповідач:Ленковецька сільська рада (вул. Коськовецька, 55,с. Ленківці,Шепетівський р-н, Хмельницька обл.,30443 , код ЄДРПОУ - 21315096)

Головуючий суддя О.П. Шевчук