Справа № 460/27730/22
Суддя: Д.Є. Махаринець
Дата ухвалення: 2024-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
з питань судового контролю за виконанням судових рішень в
адміністративних справах
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Д.Є. Махаринця розглянувши в письмовому провадженні заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду від "23" листопада 2022 р. у адміністративній справі за позовом
ОСОБА_1
до Військова частина НОМЕР_1 ;
про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду,
У провадженні Рівненського окружного адміністративного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) про визнання протиправною бездіяльності дій щодо невиплати середньої заробітної плати за несвоєчасний розрахунок при звільненні та зобов`язання нарахувати та виплатити таку середню заробітну плату за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 14.11.2008 по 29.08.2022.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23.11.2022 у справі №460/27730/22 позов задоволено повністю:

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 15.11.2008 по дату фактичного розрахунку.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.11.2008 по дату фактичного розрахунку, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Зазначене рішення набрало законної сили 18.07.2023.

Ухвалою суду від 19.12.2023 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 подати звіт про виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2022 року у справі №460/27730/22 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 в повному обсязі присудженого середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.11.2008 по дату фактичного розрахунку, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 протягом одного місяця з дати набрання законної сили ухвали суду про встановлення судового контролю.

Так, на виконання ухвали суду від 19.12.2023 Військовою частиною НОМЕР_1 подано звіт про виконання рішення суду у справі №460/27730/22.

У поданому звіті Військова частина зазначає, що на виконання Наказу Міністра оборони України від 14.02.2020 №44 Про внесення змін до правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України було подано на головного розпорядника бюджетних коштів фінансово-планові документи на потребу у коштах для виконання судового рішення у справі №460/27730/22.

15.05.2024 від ОСОБА_1 надійшло клопотання, у якому зазначив, що до цього часу відповідачем рішення суду не виконано, оскільки кошти за відповідним рішенням не перераховані, що свідчить про тривалу бездіяльність відповідача. У зв`язку з цим просив суд вжити заходів щодо виконання рішення у справі №460/27730/22.

Ухвалою суду від 14.06.2024 Відмовлено Військовій частині НОМЕР_1 у прийнятті звіту від 21.12.2023 №1755/вс. Визнано звіт про виконання рішення суду таким, що не підтверджує виконання рішення суду від 23.11.2022 у справі №460/27730/22. Установлено Військовій частині НОМЕР_1 новий строк для подання звіту про виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23.11.2022 у справі №460/27730/22, який складає один місяць з дня отримання копії цієї ухвали суду. Попереджено Військову частину НОМЕР_1 про можливість накладення на керівника суб`єкта владних повноважень штрафу, передбаченого частиною другою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі повторного невиконання рішення суду.

На виконання зазначеної ухвали Відповідачем подано до суду звіт про виконання рішення від 10.07.2024 за № 1025/ВС.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши звіт відповідача про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання, держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) установлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з ч.1 ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Підстави та порядок встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах визначений статтею 382 КАС України.

Частиною 1 статті 382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Частиною 2 ст.382 КАС України передбачено, що за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд зазначає, що головною метою судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах є реалізація завдання адміністративного судочинства, оскільки ефективний захист прав осіб завершується виконанням судового рішення.

Розглядаючи звіт суб`єкта владних повноважень про виконання рішення, суд повинен перевірити чи досягнуто мети за для якої постановлено судове рішення, тобто чи відбулося фактичне відновлення порушеного права.

Судом встановлено, що інформація зазначена у тексті звіту не відповідає предмету спору у цій справі та не містить інформації, про вжиті Відповідачем заходи щодо виконання рішення суду. З додатків судом встановлено, що Відповідачем на виконання рішення суду проведені нарахування на суму 559 148 грн., які відображені у детальному розрахунку потреби в коштах за бюджетною програмою КПКВ 5961010 КЕКВ 2800 на 2024 рік, у розрахунку, які обґрунтовують показники видатків, що включаються до проекту кошторису за бюджетною програмою КПКВ 5961010 на 2024 рік, у заявці на бюджетні асигнування до кінця 2024 року за КПКВ 5961010 за загальним фондом станом на 18 червня 2024, яка надіслана начальнику 4 управління військової частини НОМЕР_2 . З довідки про зміни до плану асигнувань (за винятком надання кредитів з бюджету) загального фонду бюджету на 2024 рік за № 19 від 09 липня 2024 року затвердженого у військовій частині НОМЕР_2 встановлено затвердження коштів на суму 20 097 грн.

Таким чином, сума затверджених коштів 20097 грн. військовою частиною НОМЕР_2 не відповідає сумі 559148 грн. нарахованій Відповідачем у цій справі.

З проведеного аналізу нарахувань судом встановлено, що сума 20097 грн., це сума коштів яка нарахована за шість місяців, таким чином можна зробити висновок, що посадовими особами військової частини НОМЕР_2 , яка не є стороною у цій справі застосовано вимоги частини першої статті 117 Кодекс законів про працю України у в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022, якою визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З вказаним діями не можливо погодитися, оскільки відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

За правилами статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку.

Законом у редакції до/після набрання чинності Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин (далі Закон №2352-IX) запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Закон України №2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Позивач ОСОБА_2 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 14 листопада 2008 року №245 його було виключено зі списків особового складу частини у зв`язку із звільненням з військової служби у запас.

Отже, датою виникнення правовідносин, урегульованих статтею 117 КЗпП України у цій справі, є 14 листопада 2008 року дата звільнення позивача та дата розрахунку з ним.

За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи статті 117 КЗпП України в редакції на момент їхнього виникнення, тобто до набрання чинності закону Законом № 2352-ІХ.

Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком, що міститься у підпункті 32.2 постанови Верховного Суду від 16 липня 2024 року справа №460/14438/23.

Таким чином затвердження коштів у сумі 20 097 грн., що дорівнює шести місяцям, не відповідає прийнятому судом рішенню у цій справі, та не відповідає сумі 559 148 грн. нарахованій Відповідачем, що суперечить вищезазначеному правовому регулюванню застосованому Верховним Судом.

У текстовій частині звіту військової частини НОМЕР_1 про виконання рішення від 10.07.2024 за № 1025/ВС до суду не надано заперечень, щодо довідки про зміни до плану асигнувань (за винятком надання кредитів з бюджету) загального фонду бюджету на 2024 рік за № 19 від 09 липня 2024 року затвердженої у військовою частиною НОМЕР_2 , якою визначено суму 20097 грн., що свідчить про погодження Відповідача з зазначеною сумою, з чим не може погодитися суд.

Щодо дій посадових осіб військової частини НОМЕР_2 , якими опрацьовувалася заявка на бюджетні асигнування до кінця 2024 року за КПКВ 5961010 за загальним фондом станом на 18 червня 2024, яка надіслана Відповідачем до 4 управління військової частини НОМЕР_2 за результатами чого було підготовлено довідку про зміни до плану асигнувань (за винятком надання кредитів з бюджету) загального фонду бюджету на 2024 рік за № 19 від 09 липня 2024 року та затверджено у військовою частиною НОМЕР_2 , суд зазначає наступне.

Вимогами статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Згідно вимог частини другої статті 5 Закону України Про судоустрій і статус суддів визначено, що. делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Особи, які привласнили функції суду, несуть відповідальність, установлену законом.

Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вимогами зазначеної статті передбачено, що розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, у цій справі таким органом є суд, а тому посадовими особами військової частини НОМЕР_2 допущено порушення вищезазначених вимог Конституції України, Закону України Про судоустрій і статус суддів, а саме привласнили функції суду.

Крім того, суд зазначає що військова частина НОМЕР_2 не є стороною у цій справі та судом на неї жодних вимог та зобов`язань не покладалося, таким чином дії посадових осіб військової частини НОМЕР_2 суд розцінює як таки що направлені на умисне невиконання рішення суду у цій справі та перешкоджанню його виконанню у законний спосіб Відповідачем.

Також, з матеріалів справи вбачається, що Військовою частині НОМЕР_1 у звіті від 21.12.2023 №1755/вс, зазначила, що на виконання Наказу Міністра оборони України від 14.02.2020 №44 Про внесення змін до правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України було подано на головного розпорядника бюджетних коштів фінансово-планові документи на потребу у коштах для виконання судового рішення у справі №460/27730/22. При цьому Позивачем за фінансово-плановими документами на потребу у коштах для виконання судового рішення у справі №460/27730/22 кошти так і не були отримані, рішення суду залишилося не виконаним, що стало підставою винесення судом ухвали від 14.06.2024.

Таким чином суд вбачає, системність у діях посадових осіб військової частини НОМЕР_2 спрямовану на умисне невиконання рішень судів, за таких обставин, суд визнає дії посадових осіб військової частини НОМЕР_2 протиправними.

У зв`язку з чим, командир військової частини НОМЕР_2 має: надати правову оцінку зазначеним вище діям посадових осіб, до повноважень, яких належить розгляд фінансово-планових документів на потребу у коштах для виконання судових рішень; встановити кількість фінансово-планових документів поданих для виконання рішень судів де відповідачем є військова частина НОМЕР_1 , які залишені невиконаними (не розглянутими) кошти на виконання рішень судів військовою частиною НОМЕР_2 , як головним розпорядником бюджетних не надано на їх виконання; вжити заходів щодо притягнення винних осіб до відповідальності, установленої законом за привласнення функції суду та за умисне невиконання рішень судів; порушення законодавства щодо невиконання рішень судів мають бути усунуті шляхом виділення коштів військовій частині НОМЕР_1 на виконання рішень судів відповідно до фінансово-планових документів на потребу у коштах поданих Відповідачем. За результатами проведеної роботи командир військової частини НОМЕР_2 має повідомити суд про вжиті заходи, та у подальшому забезпечити дотримання посадовими особами вимог законодавства щодо обов`язковості виконання рішень судів.

Згідно з ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Приписами Закону України Про судоустрій і статус суддів визначено, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, у справі Soering vs UK Європейський суд визначив, що Конвенція як правовий акт, що забезпечує захист прав людини, передбачає, що її гарантії мають бути реальними та ефективними. Будь-яке тлумачення прав та свобод, що гарантуються, має відповідати загальним рисам Конвенції, мета якої забезпечення і розвиток ідеалів і цінностей демократичного суспільства. Таким чином, на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі Горнсбі проти Греції від 19.03.1997 р. вказав, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Також суд звертає увагу на те, що невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Так, у справі Півень проти України Європейський суд констатував порушення ст.6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправдане недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання, та відсутністю у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку щодо визнання поданого звіту про виконання рішення у даній справі таким, що не підтверджує виконання рішення суду у повному обсязі, оскільки не підтверджує факт виконання відповідачем судового рішення в частині нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.11.2008 по дату фактичного розрахунку, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Верховний Суд у постанові від 31.10.2018 у справі №704/1547/17 сформулював правову позицію, що за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту можна, зокрема, встановити новий строк подання звіту.

Основним призначенням стадії виконання судового рішення є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Судове рішення є обов`язковим до виконання для всіх, і в тому числі для відповідача.

Як встановлено судом, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23.11.2022 у справі №460/27730/22 на момент подання відповідачем звіту не виконано в повному обсязі, у зв`язку з цим, суд на підставі частини 2 статті 382 КАС України вважає за необхідне встановити новий строк для подання відповідачем звіту про виконання судового рішення в цій справі.

Щодо накладення на командира військової частини НОМЕР_1 як суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд вважає передчасним накладення штрафу так як нарахування зроблені військовою частиною НОМЕР_1 , спрямовані на виконання рішення суду та відповідаю суті прийнятого рішення, а порушення допущене під час виконання рішення суду вчинене посадовими особами військової частини НОМЕР_2 іншого суб`єкту владних повноважень, за яких командир військової частини НОМЕР_1 не може нести відповідальність. При цьому суд наголошує командиру військової частини НОМЕР_1 , про необхідність більш детального опрацювання документів, які надаються до суду, так у конкретному випадку описова частину звіту не відповідає суті спору та з її тексту не можливо встановити, які дії вчинені Відповідачем та який результат досягнуто у конкретній справі.

Разом з цим, суд наголошує, що невиконання судового рішення тягне за собою кримінальну, адміністративну, цивільну, дисциплінарну відповідальність та застосування штрафних санкцій.

Звернути увагу Військову частину НОМЕР_1 та Військову частину НОМЕР_2 , що у разі продовження системного свавільного трактування рішень суду, що вочевидь здійснюється усвідомлено та для цілей невиконання рішень суду та умисного системного невиконання рушень суду, вказані відомості будуть систематизовані судом для представлення профільним правоохоронним органам для вирішення питань кримінально-правового характеру.

Таким чином, суд зазначає, що відповідач повинен здійснити повне виконання рішення суду та провести фактичну виплату позивачу нарахованих за рішенням суду коштів.

Відповідно до частини другої статті 382 КАС України, за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З аналізу змісту даної норми слід дійти висновку, що за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту, суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту або накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф.

При цьому, накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу, є правом суду, а не обов`язком.

Суд звертає увагу командирів та посадових осіб військових частин НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , що отримання безумовного виконання судового рішення, гарантується державою відповідно до статті 129-1 Конституції України, та може забезпечуватись через звернення до суду у порядку судового контролю.

Враховуючи, що рішення суду в адміністративній справі відповідачем виконано лише частково - суд дійшов висновку про необхідність встановлення відповідачу нового строку подання до суду звіту про виконання рішення суду, та попередження відповідача - військової частини НОМЕР_1 про можливість накладення на командира частини штрафу у випадку невиконання рішення суду .

У Х В А Л И В:

Встановити Військовій частині НОМЕР_1 новий строк подання до суду звіту про виконання в повному обсязі рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23.11.2022 у справі №460/27730/22 - протягом двох місяців з дня отримання (вручення) копії цієї ухвали.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Д.Є. Махаринець