Справа № 160/12287/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2024 рокуСправа №160/12287/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення №17 від 21.03.2024р., зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

10.05.2024р. через систему "Електронний суд" ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області та просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 21.03.2024 №17 щодо відмови позивачеві в призначені та виплаті пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2021-2023 роки, з якої сплачені страхові внески, що передували року звернення за призначенням пенсії, починаючи з 14.03.2023;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити призначення та виплату позивачеві пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2021-2023 роки, з якої сплачені страхові внески, що передували року звернення за призначенням пенсії, починаючи з 14.03.2023.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебуває на обліку в Головному управлінню Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», розмір якої обчислено відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 14.03.2024р. позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України №1058 із застосуванням показника середньої заробітної плати по Україні за 2021-2023 роки. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №17 від 21.03.2024р. позивачеві було відмовлено в переведенні на пенсію за віком оскільки вона вже отримує даний вид пенсії та повідомлено про відсутність підстав для застосування показника середньої заробітної плати в Україні за 2021-2023 роки. Позивач вважає таке рішення відповідача протиправним, оскільки їй була призначена пенсія відповідно до Закону №1788, який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а за призначенням пенсії відповідно до Закону №1058 позивач звернулася вперше, відповідно, у позивача наявні права на призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058 та така пенсія має бути призначена виходячи з показника середньої заробітної плати по Україні за три останні роки, тобто за 2021-2023 роки, що передували року звернення за призначенням пенсії за віком до територіального управління Пенсійного фонду України. В обґрунтування своєї правової позиції посилається на рішення Європейського Суду з прав людини, рішення Конституційного Суду України та постанови Верховного Суду (а.с.1-8).

Ухвалою суду від 29.05.2024р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача, зокрема, надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.37).

06.06.2024р. засобами поштового зв`язку, на виконання вимог вищевказаної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив, в якому останній просить відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що з 04.08.2001р. позивач отримує дострокову пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (робота за списком №1); Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області було прийнято рішення №17 від 21.03.2024р. про відмову в переведенні на пенсію за віком, оскільки вона вже отримує даний вид пенсії; підстави для застосування показника середньої заробітної плати в Україні за 2021-2023 роки відсутні (а.с.42-44).

Згідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Отже, рішення у даній адміністративній справі приймається 25.07.2024р. у межах строку, встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за відсутності учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наданих суду документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

З 04.08.2001 року ОСОБА_1 отримує пенсію за віком по Списку відповідно до вимог ст.13 Закону України Про пенсійне забезпечення та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується копією пенсійного посвідчення позивача, роздруківкою рішення №17 про перерахунок пенсії від 25.02.2024р. та копією опорюваного рішення від 21.03.2024, наявними в матеріалах справи (а.с.12,13,17,52) та не заперечується учасниками справи.

14.03.2024 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про призначення - переведення на інший вид пенсії (перевести на пенсію за віком на умовах статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати в України, з якої сплачені страхові внески, за 2021-2023 р.р.), що підтверджується змістом копії відповідної заяви (а.с.46-48) та не заперечується учасниками справи.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №17 від 21.03.2024р. позивачеві було відмовлено в переведенні на пенсію за віком оскільки вона вже отримує даний вид пенсії та повідомлено про відсутність підстав для застосування показника середньої заробітної плати в Україні за 2021-2023 роки, що підтверджується копією відповідного рішення, наявною у справі (а.с.13,52).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з рішенням відповідача від 21.03.2024 №17 щодо відмови позивачеві в призначені та виплаті пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2021-2023 роки, з якої сплачені страхові внески, що передували року звернення за призначенням пенсії, починаючи з 14.03.2023, у зв`язку з чим позивач просить захистити її порушене право шляхом визнання такого рішення протиправним, його скасування та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити призначення та виплату позивачеві пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2021-2023 роки, з якої сплачені страхові внески, що передували року звернення за призначенням пенсії, починаючи з 14.03.2023.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позову позивача, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до пункту а ч.1 ст.13 Закону України Про пенсійне забезпечення (далі Закон №1788), у редакції чинній на момент призначення позивачеві пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 04.01.2001, було визначено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком N 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема, жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

З 1 січня 2004 року набрав чинності Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058), який, згідно преамбули, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Отже, з 1 січня 2004 року Закон №1058 є основним законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду.

Відповідно до пункту 2 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058 (в редакції чинній на момент його прийняття) пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком N 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України ( 36-2003-п ), та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди вищезазначеним особам пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Пунктом 16 наведеного розділу Закону №1058 визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (01.10.2017р.) мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Згідно положень ст.9 Закону №1058 за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до положень Закону №1788 можуть бути призначені трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

При цьому, ст.10 Закону №1058 визначено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Аналізуючи вищенаведені норми, можна дійти висновку, що чинним пенсійним законодавством України передбачено чотири види пенсій, при цьому, особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Окрім того, особи, які працювали на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України в питаннях пенсійного забезпечення мають пільгу, яка виражається у зниженні пенсійного віку, проте, вид пенсії, що їм призначається - це пенсія за віком, яка згідно вищенаведених положень законодавства призначається, перераховуються та виплачується у відповідності до положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (Закону №1058).

Так, як вбачається з матеріалів справи, з 04.08.2001р. позивачеві була призначена пенсія за віком на пільгових умовах (із зниженням пенсійного віку) по Списку №1 згідно до вимог ст.13 Закону України Про пенсійне забезпечення, яка виплачується на умовах Закону №1058, що підтверджується копією пенсійного посвідчення позивача, роздруківкою рішення №17 про перерахунок пенсії від 25.02.2024р. та копією опорюваного рішення від 21.03.2024, наявними в матеріалах справи (а.с.12,13,17,52) та не заперечується учасниками справи.

Таким чином, з аналізу вищенаведених норм пенсійного законодавства та встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що, оскільки, позивач з 04.08.2001р. вже отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до ст.13 Закону №1788 та Закону №1058, то підстави для призначення їй вдруге пенсії за віком, але вже відповідно до ст.26 Закону №1058, що є одним і тим самим видом довічної пенсії, у пенсійного органу були відсутні.

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції Верховний Суд, викладеною у його постановах від 14.05.2019р. у справах №185/757/17 та №337/851/17, від 27.02.2019р. у справі №336/84/16-а.

Згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Так, відповідачем наведено у відзиві обґрунтовані обставини та підстави щодо правомірності відмови позивачеві в призначенні та виплаті пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-ІУ «Про загальнообов`язкове держави пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної платі (доходу) в Україні за 2021-2023 роки, з якої сплачені страхові внески, що передували року звернення за призначенням пенсії, з урахуванням ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, які підтверджуються наявними у справі доказами та позивачем не були спростовані.

Водночас, за ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок довести ті обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, покладається на кожну сторону, тобто, у даному випадку, на позивача.

Однак, позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність рішення відповідача від 21.03.2024 №17 щодо відмови позивачеві в призначені та виплаті пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2021-2023 роки, з якої сплачені страхові внески, що передували року звернення за призначенням пенсії, починаючи з 14.03.2023, з урахуванням положень чинного пенсійного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, встановлених судом обставин у справі та висновків Верховного Суду, які наведені вище.

При цьому, судом не можуть бути покладені в основу даного судового рішення висновки, викладені в постановах Верховного Суду, на яких наполягає позивач у позові, зокрема, у постанові від 17.06.2021р. у справі №336/7438/16-а, оскільки наведена постанова не містить відступу від правової позиції Верховного Суду, викладеної у його постановах від 14.05.2019р. у справах №185/757/17 та №337/851/17, від 27.02.2019р. у справі №336/84/16-а, а тому суд приходить до висновку, що в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати саме висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 14.05.2019р. у справах №185/757/17 та №337/851/17, від 27.02.2019р. у справі №336/84/16-а, що стосуються призначення пенсії за віком за Законом №1058, право на яке використав позивач при її призначенні з 16.10.2005р.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність прийняття рішення відповідачем від 21.03.2024 №17 щодо відмови позивачеві в призначені та виплаті пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2021-2023 роки, з якої сплачені страхові внески, що передували року звернення за призначенням пенсії, починаючи з 14.03.2023, суд приходить до висновку, що пенсійний орган, відмовляючи позивачеві у призначенні такої пенсії, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано та з врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом не встановлено порушення відповідачем прав та інтересів позивача на належне пенсійне забезпечення, оскільки позивачеві пенсія за віком (зі зниженням пенсійного віку) призначена і виплачується з 04.08.2001р., у зв`язку з чим підстав для повторного призначення пенсії одного виду (пенсії за віком) у відповідачів немає, а тому слід відмовити позивачеві у задоволені даних позовних вимог.

Виходячи з того, що у адміністративного суду відсутні обґрунтовані правові підстави для визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 21.03.2024 №17 щодо відмови позивачеві в призначені та виплаті пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2021-2023 роки, з якої сплачені страхові внески, що передували року звернення за призначенням пенсії, починаючи з 14.03.2023 (основної вимоги), а, відповідно, відсутні підстави для задоволення і похідних вимог позивача про зобов`язання пенсійного органу здійснити призначення та виплату позивачеві пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2021-2023 роки, з якої сплачені страхові внески, що передували року звернення за призначенням пенсії, починаючи з 14.03.2023.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Отже, з урахуванням того, що у адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову, судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем за квитанцією №0155-2035-5453-8393 від 10.05.2023р., слід покласти на позивача за нормами ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 134, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення №17 від 21.03.2024р., зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача згідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва