Справа № 160/14851/24
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Царікової О.В.,
06.06.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області до старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Хоменка Дмитра, в якій позивач просить:
- визнати дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Дмитра Хоменка щодо винесення постанови у виконавчому провадженні ВП №74730107 про накладення штрафу - незаконними;
- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу у виконавчому провадженні ВП №74730107 від 30.05.2024 року.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що обов`язковою умовою застосування відповідних заходів є невиконання судового рішення без поважних причин. Позивач наголошує, що притягаючи боржника до відповідальності за невиконання рішення у виконавчому провадженні і накладаючи на нього штраф, виконавець зобов`язаний ретельно дослідити всі обставини справи, зокрема, належним чином перевірити факт невиконання боржником його обов`язків і встановити причини їх невиконання або неналежного виконання. Позивач зауважує, що він звертався до ДСА України, як головного розпорядника коштів, для вирішення питання щодо способу виконання великої кількості судових рішень щодо зобов`язання ТУ ДСА в Дніпропетровській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди, однак ДСА України зазначило, що виконання таких рішень судів має здійснюватися за бюджетною програмою 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апарату судів та працівників органів і установ системи правосуддя». В свою чергу позивач наголошує, що за кодом економічної класифікації видатків 2730 «Інші виплати населенню», яка передбачена кошторисом позивача, виплати на виконання судового рішення, яке перебуває на виконанні в межах ВП №74730107, необхідні бюджетні асигнування відсутні. Отже на думку позивача, вказана обставина є поважною підставою невиконання судового рішення, а отже у відповідача були відсутні підстави для накладення штрафу на позивача спірною постановою. На підставі зазначеного позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.07.2024 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.
Старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Хоменко Дмитро у встановлений судом строк відзиву не надав, як і заяви про визнання позовних вимог.
Відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи судом, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа 04.07.2024 відповідачу у справі.
Відповідно до ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства Україн, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд виходить із такого.
Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 за період з 01 березня 2023 року по 01 липня 2023 року на підставі частин 2, 3, 4 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2023 року складає 2684,00 грн, з урахуванням надбавки за вислугу років у розмірі 20% від посадового окладу з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
30.05.2024 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Хоменко Дмитром прийнято постанову про накладення штрафу ВП №74730107, згідно з якою за невиконання рішення суду та вимог державного виконавця накладено на Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області штраф у розмірі 5 100,00 грн.
Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
На виконання частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, регламентується Законом України «Про виконавче провадження», відповідно до ст.2 якого виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад, як верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності.
Згідно з п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;
Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно п.1 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до п.16 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних і посадових осіб у випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно із ч.5, 6 ст.26 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, врегульований статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження», за змістом частин першої-третьої якої за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) і попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
В свою чергу, стаття 75 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює відповідальність, серед іншого, за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії.
Так, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання (ч.1 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження»).
Аналізуючи наведені положення Закону України «Про виконавче провадження» в контексті спірних правовідносин, потрібно зауважити, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання. Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.
Поряд з цим умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.
Відтак, лише невиконання боржником рішення суду без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України «Про виконавче провадження». Тобто на час прийняття рішення про накладення штрафу державним виконавцем має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення саме без поважних причин. При цьому, притягаючи боржника до відповідальності за невиконання судового рішення у виконавчому провадженні і накладаючи на нього штраф, виконавець повинен ретельно дослідити всі обставини справи та, зокрема, належним чином перевірити факт невиконання боржником його обов`язків і встановити причини їх невиконання або неналежного виконання.
В свою чергу, поважними, в розумінні наведених норм Закону України «Про виконавче провадження», можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.
При цьому в матеріалах справи міститься кошторис Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на 2024 рік по КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя» на суму 23 800,00 грн.
Крім того, матеріалами справи підтверджено, що позивач звертався до головного розпорядника коштів - Державної судової адміністрації України для вирішення питання щодо способу виконання великої кількості судових рішень щодо зобов`язання ТУ ДСА в Дніпропетровській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди, однак ДСА України зазначило, що виконання таких рішень судів має здійснюватися за бюджетною програмою 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апарату судів та працівників органів і установ системи правосуддя», а отже необхідно звернутися до суду із заявою про встановлення способу та порядку виконання судового рішення шляхом безспірного списання відповідної суми коштів з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апарату судів та працівників органів і установ системи правосуддя», головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України.
При цьому про вказані вжиті заходи щодо виконання судового рішення та про вищезазначені обставини позивач повідомляв державного виконавця, у тому числі листом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області за №2503/24 від 26.04.2024 року, за наслідком розгляду якого державним виконавцем прийнято оскаржувану постанову за невиконання рішення суду без поважних причин.
Поряд з цим, в оскаржуваній постанові про накладення штрафу відсутня належна оцінка державного виконавця отриманої інформації в контексті причин невиконання боржником рішення суду. Державний виконавець лише обмежився формальним зазначенням, що боржником здійснено перерахунок суддівської винагороди, проте не виплачено заборгованість.
Таким чином, в оскаржуваній постанові відсутні відомості щодо наданої боржником інформації та обґрунтування ним висновку про причини, які зазначив боржник, що перешкодили йому виконати рішення суду. Висновок про неповажні причини невиконання рішення суду державним виконавцем зроблено без аналізу та оцінки всіх дій, які вжив боржник для виконання рішення суду, та без урахування особливостей виконання судового рішення, яким зобов`язано ТУ ДСА в Дніпропетровській області нарахувати та виплати відповідну суддівську винагороду.
Крім цього суд звертає увагу на те, що засади та порядок фінансування судів установлені статтями 148, 149 Закон України «Про судоустрій і статус суддів».
Так, частинами 1, 3, 4 статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» установлено, що всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.
Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну судову адміністрацію України, що затверджене рішенням Вищої ради правосуддя від 17.01.2019 року №141/0/15-19, ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом.
Пунктом 2 цього Положення закріплено, що ДСА України здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади з метою створення належних умов функціонування судів і діяльності суддів.
Згідно пункту 3 цього Положення Територіальними органами ДСА України є територіальні управління Державної судової адміністрації України (далі - територіальні управління). Рішення про утворення, реорганізацію та ліквідацію територіальних управлінь, визначення їх кількості приймається ДСА України за погодженням з Вищою радою правосуддя.
За приписами частини 1 статті 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
Так, відповідно до частини 1 статті 48 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років.
За приписами частини 1 статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.
Відповідно до ч.1 ст.23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.
Зважаючи на наведені положення статей 148 та 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням положень Бюджетного кодексу України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України.
Отже, фактичне та у повному обсязі виконання судового рішення можливе за умови наявності відповідних бюджетних асигнувань на відповідні цілі за рахунок коштів Державного бюджету України.
Таким чином, відповідач, приймаючи оскаржену постанову про накладення штрафу у зв`язку з невиконання рішенням суду без поважних причин, не надав жодної оцінки тим обставинам, що виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України, та не здійснив посилання на причини, які на думку відповідача є не поважними. У той час як поважність причин залежить від низки обставин, але спільним має бути те, що вони об`єктивно перешкоджали боржнику виконати покладене на нього зобов`язання (згідно з рішенням, яке підлягає примусовому виконанню) у визначений спосіб та встановлений для цього строк.
З огляду на вказане, суд дійшов висновку про те, що оскільки Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, вжило усіх залежних від нього заходів щодо виконання рішення суду, то невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів (заборгованості) за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. При цьому, накладення штрафу жодним чином не захищає право стягувача на отримання бюджетних коштів.
За такого правового регулювання та обставин справи, суд доходить висновку про відсутність обґрунтованих підстав для прийняття оскарженої постанови про накладення штрафу, оскільки виконання рішення суду не може ставитись у залежність лише від волі та/або бажання боржника щодо такого виконання, а й повинно бути оцінено виконавчою службою на предмет наявності об`єктивних можливостей та відповідного законодавчого регулювання такого виконання.
Відповідачем під час розгляду справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності підстав для застосування до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області штрафу за невиконання рішення суду.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскаржена постанова про накладення штрафу прийнята без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, у зв`язку з чим, вона не відповідає критеріям, встановленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, та є протиправною, а тому суд, з урахуванням ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, доходить висновку про необхідність визнання її протиправною та скасування.
Поряд з цим, не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання незаконними дій старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Дмитра Хоменка щодо винесення постанови у виконавчому провадженні ВП №74730107 про накладення штрафу, оскільки визнання протиправною та скасування оскарженої постанови є належним і допустимим способом захисту прав позивача у цій справі, що у повній мірі відновлює порушене право. Відтак, вимоги про визнання протиправними дій державного виконавця задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області до старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Хоменка Дмитра про визнання протиправною та скасування постанови.
Згідно положень ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Оскільки відповідачем у справі виступала посадова особа Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), суд доходить висновку про необхідність стягнення судового збору в сумі 3028,00 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог, із суб`єкту владних повноважень - Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.
Керуючись ст. 241-246, 287, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Хоменка Дмитра про накладення штрафу у виконавчому провадженні ВП №74730107 від 30.05.2024 року.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Відповідно до ст.272 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених статтями 273, 275-277, 280, 282, пунктами 5 та 6 частини першої статті 283, статтями 286-288 цього Кодексу, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.
Судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.
Згідно ст.287 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.
Згідно з ч.3 ст.295 Кодексу адміністративного судочинства України строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.
Статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Суддя О.В. Царікова