Справа № 520/8615/24
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2024-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2024 р. № 520/8615/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом Головного управління ДПС у Харківській області до ОСОБА_1 про накладення арешту на кошти на відкритих рахунках в банках

УСТАНОВИВ

Головне управління ДПС у Харківській області звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд накласти арешт на кошти, що знаходяться на рахунку НОМЕР_1 , відкритому у Харківському ГРУ АТ КБ "ПРИВАТБАНК", що належить ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 08.04.2024 відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення протягом п`яти календарних днів з моменту отримання відповідних документів.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана відповідачу засобами поштового зв`язку, однак на адресу суду повернувся конверт з відміткою про неможливість вручення, у зв`язку із закінченням терміну зберігання поштового відправлення, що підтверджується довідкою про причини повернення/досилання, яка міститься в матеріалах справи.

Ухвалою суду від 07.06.2024 вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу термін - п`ять календарних днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання до суду доказів надіслання на адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням про вручення копії позовної заяви та доданих до неї документів.

На виконання вказаної ухвали позивач 17.06.2024 подав до суду докази надіслання позовної заяви на адресу відповідача рекомендованим листом, чим усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 18.06.2024 продовжено розгляд справи за позовною заявою Головного управління ДПС у Харківській області до ОСОБА_1 про накладення арешту на кошти на відкритих рахунках в банках. Направлено повторно копію ухвали про відкриття спрощеного провадження від 08.04.2024 року відповідачу за адресою: АДРЕСА_1 .

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана відповідачу засобами поштового зв`язку та вручена особисто, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи.

Відповідач правом надати відзив на позов не скористався, у встановлений судом строк документи до суду не надходили.

Згідно з ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач відмовив у допуску податкового органу до проведення фактичної перевірки, що належним чином зафіксовано. Вказані обставини, на думку позивача, є достатніми для застосування до платника податків такої міри відповідальності як накладення арешту на кошти, які знаходяться на рахунку позивача.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

Відповідно до ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що на підставі підпункту 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України (у зв`язку з наявністю інформації про здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації) ГУ ДПС видало наказ від 01.04.2024 №1374-п «Про проведення фактичної перевірки ОСОБА_1 » (а.с.7).

Відповідно до наказу посадовим особам ГУ ДПС у Харківській області наказано провести фактичну перевірку ОСОБА_1 за місцем фактичного провадження діяльності у господарському об`єкті, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , офіс №1009/1, для проведення перевірки, з 02 квітня 2024 тривалістю не більше 10 діб.

Окрім того, спірним наказом встановлено, що вказану фактичну перевірку провести за період діяльності з 01.01.2024 по день закінчення перевірки з метою здійснення контролю за дотриманням платником податків законодавства, контроль за яким покладено на органи ДПС.

На підставі вказаного наказу виписані направлення на перевірку № 2618 та № 2623 від 02.04.2024 (а.с.8,9).

Посадовими особами ГУ ДПС 02.04.2024 вручено копію наказу та пред`явлено направлення на перевірку представнику підприємства. Однак, ОСОБА_1 після ознайомлення із документами для перевірки відмовила у допуску до проведення фактичної перевірки, що засвідчено відповідним актом від 02.04.2024 (а.с.11).

Із вказаного вище акту відповідач вказує, що будь-яких доказів неправомірних дій ОСОБА_1 працівниками ДПС не надано. Зазначила, що проведення перевірки фізичної особи без наявності законних підстав є порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина, а тому відповідач не допустила головних державних інспекторів до фактичної перевірки, про що останніми складений відповідний акт.

Посадовими особами контролюючого органу 02.04.2024 складений акт відмови від проведення перевірки/допуску до перевірки від 02.04.2024 (зареєстровано 03.04.2024 №2764/20-40-24-10-08/) . В акті зазначено, що відповідно до положень п.81.2 ст. 81 ПКУ складено акт, що засвідчує факт недопуску посадових осіб Головного управління ДПС у Харківській області.

Позивач вважає, що відповідачем порушено вимоги ст. 81 ПК України, згідно з якою посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється.

Посадовою особою ГУ ДПС у Харківській області 03.04.2024 було складено та направлено звернення про застосування адміністративного арешту майна платника податків - ОСОБА_1 (а.с.12).

На підставі пп. 94.2.3 п. 94.2 ст. 94 ПКУ ГУ ДПС області прийнято рішення про застосування умовного адміністративного арешту майна від 03.04.2024 № 502/20-40-24-10 у зв`язку з відмовою від допуску посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки, та позивач звернувся до суду із заявою про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна в порядку ст. 283 КАС України (а.с.13-14).

Судом встановлено, що обґрунтованість адміністративного арешту майна платника податків ОСОБА_1 , застосованого на підставі рішення Головного управління ДПС у Харківській області, було предметом судового розгляду у справі №520/8614/24, яким заяву Головного управління ДПС у Харківській області до ОСОБА_1 про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна в порядку ст. 283 КАС України задоволено.

Суд зазначає, що в силу приписів ч.4 ст.78 КАС України такі обставини доказуванню не підлягають.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості позову, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.20.1.4 ст.20 Податкового кодексу України контролюючий орган має право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

За приписами п. 75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до п.п. 75.1.3 п.75.1 ст. 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Згідно з п. 80.1 ст. 81 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Відповідно до пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Пунктом 81.1 ст. 81 ПК України передбачено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: -направлення на проведення такої перевірки; - копії наказу про проведення перевірки; - службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

При пред`явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

При цьому, п. 80.7 ст. 80 ПК України встановлено, що фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції.

Допуск посадових осіб контролюючих органі до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу (п. 80.5 ст. 80 ПК України).

У відповідності до п. 86.5 ст. 86 ПК України передбачено, що у разі відмови платника податків, його законних представників або особи, яка здійснювала розрахункові операції, від підписання акта (довідки), посадовими особами контролюючого органу складається акт, що засвідчує факт такої відмови.

Згідно із п. 81.1 ст. 81 Податкового Кодексу України єдиною підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення фактичної перевірки законодавець визначив непред`явлення або не надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків документів, передбачених п. 81.1 ст. 81 Податкового Кодексу України, або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням встановлених вимог.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників) від допуску до перевірки на інших підставах не дозволяється.

Як вище встановлено судом, судовим рішенням у справі №520/8614/24 підтверджено правомірність накладення адміністративного арешту майна платника податків ОСОБА_1 , застосованого на підставі рішення Головного управління ДПС у Харківській області.

Визначення адміністративного арешту як виняткового способу забезпечення виконання обов`язків платника податків наведене в пункті 94.1 статті 94 Податкового кодексу України, за своїм змістом однаково охоплює як арешт коштів, так і арешт іншого майна.

Згідно з пунктом 94.4 статті 94 Податкового кодексу України арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків.

Арешт коштів на рахунку платника податків відповідно до абзацу другого підпункту 94.6.2 пункту 94.6 статті 94 Податкового кодексу України здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду.

Підстави для застосування як адміністративного арешту майна, так і арешту коштів на рахунках платника податків, є універсальними та визначені пунктом 94.2 статті 94 Податкового кодексу України. Обидва види арешту, за загальним правилом, застосовуються з однакових підстав і розрізняються лише процедурою застосування - або за рішенням керівника податкового органу (щодо майна, відмінного від коштів), або за рішенням суду (арешт коштів).

Із системного аналізу положень статті 94 Податкового кодексу України судом не встановлено, що адміністративний арешт коштів платника податків є похідним від адміністративного арешту майна, відмінного від коштів, і може бути застосований судом виключно у випадку існування рішення контролюючого органу про накладення арешту на майно платника податків.

Положення статті 94 Податкового кодексу України не визначає послідовності процедур застосування адміністративного арешту майна та адміністративного арешту коштів, проте приписи статті 94 Податкового кодексу України викладаються в єдиному контексті та відповідні правові норми регулюють як правовідносини, що виникають при накладенні адміністративного арешту майна, так і арешту коштів платника податків.

З аналізу наведеного правового регулювання суд приходить до такого правового висновку, що арешт на кошти платника податків накладається за наявності підстав, визначених пунктом 94.2 статті 94 Податкового кодексу України та не залежить від наявності рішення контролюючого органу про накладення арешту на майно платника податків.

Зазначена позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.11.2018 по справі №820/1929/17, від 12.04.2019 по справі №820/2564/17, від 14.05.2019 по справі №813/1910/17, від 23.05.2019 по справі №813/854/18, від 28.05.2019 по справі №813/3943/17.

Враховуючи вищевикладене суд зазначає, що відповідно до пп. 94.2.3 п. 94.2 ст. 94 Податкового кодексу України арешт майна може бути застосовано, якщо з`ясовується одна з таких обставин, зокрема, платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.

Таким чином, з огляду на обставини того, що у даному випадку підставою для звернення до суду із даним позовом послугували обставини недопущення посадових осіб контролюючого органу до проведення фактичної перевірки, судом підтверджено правомірність підстав такої перевірки, суд приходить до висновку про те, що у позивача були наявні законодавчо визначені підстави для проведення фактичної перевірки відповідача.

Однак, як встановлено судом, відповідачем не було допущено посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки за відсутності законодавчо визначених підстав для такої відмови. Доказів скасування наказу до суду не подано.

З огляду на вищевикладене та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати щодо сплати судового збору підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, 46, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н,61057, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про накладення арешту на кошти на відкритих рахунках в банках - задовольнити.

Накласти адміністративний арешт на кошти, що знаходяться на рахунку НОМЕР_1 , відкритому у Харківському ГРУ АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що належить ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН