Справа № 440/3211/24
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2024-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 р. Справа № 440/3211/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.04.2024, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039 по справі №440/3211/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області, в якому просила суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком як матері дитини з інвалідністю до досягнення шестирічного віку;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком як матері дитини з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17.04.2024 відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.04.2024 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, зазначає, що вимога щодо підтвердження наявності медичних показань для визнання особи інвалідом з дитинства до досягнення шестирічного віку не ставиться. Мова йде про підтвердження наявності медичних показань для визнання дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, у разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку, та стосується саме категорії дітей з інвалідністю, а не осіб інвалідів з дитинства, яким є син позивачки.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою за призначенням / перерахунком пенсії від 19 грудня 2023 року, в якій просила призначити пенсію за віком як матері інваліда з дитинства.

До вказаної заяви згідно розписки-повідомлення додано копії: довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру (кількість 1; №); паспорт або ID-картка або посвідка (кількість 4; №000443380, №002769368, №005106054, №004838605); документи про місце проживання (реєстрації) особи (кількість 3; №5327-, №02-66/160, №607); документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (кількість 1; №6); інший документ (кількість 5; №02-3330, №07.12.23, №8, №28, №899/01-14/23); свідоцтво про народження дитини (кількість 3; НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ); свідоцтво про шлюб (кількість 3; НОМЕР_4 , №9, НОМЕР_5 ); трудову книжка або документи про стаж (кількість 1; НОМЕР_6 ).

Крім того, згідно розписки-повідомлення в переліку документів, яких недостатньо для призначення пенсії, зазначено документ про визнання дитини заявника інвалідом з дитинства, або дитиною-інвалідом та документи про народження дитини та виховання її до 8-річного, з 01 січня 2006 року 6 річного віку; строк подання таких документів встановлено до 18 березня 2024 року, про що ознайомлено заявника та нею проставлено підпис.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про відмову у призначенні пенсії №80 від 20 грудня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком, як матері дитини з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, у зв`язку з недотриманням пункту 2.18 Порядку №22-1, а саме: відсутністю висновку ЛКК про можливість визнання сина дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Вказане рішення обґрунтоване тим, що: пенсійне забезпечення громадян реалізується відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058- IV (далі - Закон 1058). Статтею 115 Розділу ХІV-І Закону 1058 визначено умови призначення пенсії за віком, жінкам, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до зазначеного віку - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років. Відповідно до пункту 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно Закону, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі Порядок №22-1), визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарського - консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18- ти років (висновок про час настання інвалідності). Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Згідно пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» основним документом, що підтверджує стаж роботи до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася 19 грудня 2023 року із заявою про призначення пенсії за віком, як мати дитини з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, надавши наступні документи: трудову книжку, довідки, свідоцтва про народження дітей, документи про зміну прізвищ, висновок про час настання інвалідності (до 18 річного віку) на дитину ОСОБА_2 , паспорт, код. Аналіз наданих документів показує, що страховий стаж гр. ОСОБА_1 становить 17 років 11 місяців 21 день, якого достатньо для призначення пенсії за віком, як матері дитини з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, але заявниця не надала висновок ЛКК про можливість визнання сина - дитиною з інвалідністю до шестирічного віку. Після дооформлення та надходження у трьохмісячний строк прийнятих і подання додаткових документів рішення буде переглянуто щодо підрахунку необхідного стажу роботи, підтвердженого в установленому законодавством порядку та визначення права на пенсію.

Відповідно до розрахунку страхового стажу страховий стаж ОСОБА_1 становить 17 років 11 місяців 21 день, зокрема враховано періоди з 07 грудня 1991 року по 06 червня 1996 року як догляд за дитиною до 3 років (4 роки 6 місяців 0 днів), з 01 червня 2000 року по 31 жовтня 2000 року (0 років 5 місяців 0 днів), з 01 жовтня 2001 року по 30 листопада 2001 року (0 років 2 місяці 0 днів), з 01 червня 2002 року по 31 липня 2002 року (0 років 2 місяці 0 днів), з 01 липня 2003 року по 30 листопада 2003 року (0 років 5 місяців 0 днів), з 01 червня 2006 року по 31 грудня 2006 року (1 рік 0 місяців 0 днів), з 01 березня 2012 року по 30 червня 2023 року (11 років 3 місяці 21 день).

Не погодившись з діями відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за віком як матері дитини з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, позивачка звернулася до суду з позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у сина позивачки інвалідність настала у віці з 6-ти до 18-ти років, а не до 6-ти років, тому висновок відповідача про відмову у призначенні позивачу дострокової пенсії за віком у зв`язку з ненаданням Висновку лікарсько-консультаційної комісії про те, що ОСОБА_2 мав медичні показання для визнання його дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку є правильним.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом 6 частини першої ст.92 Конституції України визначено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV).

Згідно пункту 3 частини першої статті 115 Закону №1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку, - після досягнення віку 50 років та за наявності не менше ніж 15 років страхового стажу. При цьому особами з інвалідністю з дитинства вважаються також діти з інвалідністю віком до 18 років.

Підпунктом 6 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1) передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи, які підтверджують право на призначення дострокової пенсії за віком: жінкам, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до зазначеного віку, - документи про народження дітей (дитини), виховання їх (її) до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю, тяжко хворою дитиною, якій не встановлено інвалідність.

Згідно пункту 2.17 Порядку № 22-1 при призначенні пенсій матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку - на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини. У разі смерті дитини подається свідоцтво про смерть.

Пунктом 2.18 Порядку № 22-1 врегульовано, що визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 (справа №330/2181/16-а) підтримано позицію Верховного Суду України у постанові від 27.05.2014 (справа №21-133а14) та сформульовано наступний правовий висновок.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття «особа з інвалідністю» на момент виникнення спірних відносин установлювався у статті 2 Закону України від 21.03.1991 № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (далі Закон № 875-ХІІ), а також статті 1 Закону України від 06.10.2005 №2961-ІV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні»(далі - Закон № 2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Згідно абзацу 3 статті 1 Закону № 2961-ІV дитина-інвалід - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Як наголосила Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові, що визначення терміну «інвалід з дитинства» не міститься ані в Законі № 875-ХІІ, ані в Законі України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» №2109-III. При цьому за змістом абзацу 2 пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2099 № 1317, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з пунктом 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Відтак, для призначення пенсії на підставі Закону №1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до досягнення дитиною шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Згідно частини 12 статті 7 Закону № 2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України.

Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 №917, визначено надання висновку про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Відповідний висновок МСЕК дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058-IV. Такий висновок передбачений пунктом 2.18 Порядку № 22-1.

Визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини з інвалідністю з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття «інваліда з дитинства», а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом у постановах від 13.12.2021 у справі № 336/2781/17-а (2а/336/294/17), від 18.01.2022 у справі № 448/1650/17, від 19.01.2022 у справі № 636/2618/17, від 18.07.2022 у справі № 448/1650/17.

Позивачка для призначення дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства повинна була надати відповідачу висновок лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_3 , яка в подальшому після реєстрації шлюбів змінила прізвище на « ОСОБА_4 » та « ОСОБА_5 ».

Згідно із протоколом засідання ЛКК Дитячої міської клінічної лікарні м. Полтави №28 від 07 квітня 2006 року на засіданні розглянуто питання про наявність медичних показань для видачі медичного висновку дитині: ОСОБА_2 , яка лікувалась в офтальмологічному відділенні ДМКЛ з 30 березня 2006 року по 07 квітня 2006 року, та вирішено, що дитина потребує оформлення інвалідності згідно наказу МОЗ України від 08 листопада 2001 року №454/471/561, Розділу ХІ, пункт 2.1, шифр Н44.2, через ЛКК лікувального закладу за місцем проживання, на п`ять років (до 18 років).

Відповідно до довідки Управління праці та соціального забезпечення захисту населення Котелевської районної державної адміністрації №02-3330 від 11 грудня 2009 року ОСОБА_6 перебувала на обліку з 25 червня 2008 року по 06 грудня 2009 року і отримувала надбавку на догляд за сином інвалідом з дитинства.

За змістом Висновку про час настання інвалідності від 07 грудня 2023 року, виданого Острозькою міжрайонною МСЕК за формою №157-2/о, ОСОБА_2 визнається особою з інвалідністю до 18-річного віку. Враховуючи викладене, МСЕК вважає, що ОСОБА_2 за діагнозом «міопія високого ступеню обидвох очей. Рефракційна амбліопія високого ступеню обидвох очей» з 07 грудня 2009 року визнається інвалідом ІІІ групи. Причина інвалідності «інвалід з дитинства по зору». Підтверджуючі документи: корінець №8 медичного висновку на дитину інваліда до 16 років; випискний епікриз дитини ОСОБА_2 про стацлікування в офтальмологічному відділенні ІНФОРМАЦІЯ_3 з 24 червня 2004 року по 05 липня 2004 року.

Колегія суддів звертає увагу, що зі змісту наведених документів слідує, що сину позивачки встановлено ІІІ групу інвалідності з 07 грудня 2009 року та причиною інвалідності є інвалідність з дитинства, яка підтверджується виписним епікризом дитини ОСОБА_2 про стацлікування в офтальмологічному відділенні ІНФОРМАЦІЯ_3 з 24 червня 2004 року по 05 липня 2004 року, тобто початок захворювання, що стало причиною встановлення сину позивачки інвалідності, мав місце у дитинстві після досягнення ним 6 років, а за умовами вказаних вище нормативних актів, право позивачки на призначення дострокової пенсії за віком прямо пов`язано з наявністю висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Апеляційний суд звертає увагу, що зазначеного висновку лікарсько-консультативної комісії ОСОБА_1 надано не було.

Враховуючи те, що визначальним для призначення дострокової пенсії по досягненню 50-річного віку є саме час встановлення інвалідності дитини - до шестирічного віку, або ж наявність висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що така дитина мала дійсні медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення вказаного віку, апеляційний суд вважає, що Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області правомірно відмовило позивачці в призначенні такої пенсії.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Суд першої інстанції надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору та дослухався до усіх аргументів сторін, які здатні вплинути на результат вирішення спору.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.04.2024 по справі №440/3211/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Л.В. Любчич О.В. Присяжнюк