Справа № 541/1782/24
Суддя: Вірченко О. М.
Дата ухвалення: 2024-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 541/1782/24
Провадження № 2-а/541/14/2024
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

за участю секретаря судового засідання Циганової Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Полтавській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до МРВ ГУНП у Полтавській області про визнання незаконною постанови по справі про адміністративне правопорушення та її скасування, мотивуючи свої вимоги наступним. 22 квітня 2024 року відносно нього Миргородським відділом ДВС у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 74822597 з вимогою оплатити 6 800 грн штрафу за нібито порушення ПДР, а саме ч. 5 ст. 121, ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 126 КУпАП за постановою БАД № 658464 від 15 березня 2023 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі. Вказану постанову позивач на місці не отримав, адміністративне правопорушення він не вчиняв. Про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізнався 08 травня 2024 року у виконавчій службі. Позивач зазначив, що у минулому році його на мотоциклі поліція зупиняла декілька разів, зокрема 15 березня 2024 року його було зупинено з вимогою перевірки документів. При цьому факт зупинки не мав правової підстави в порядку ст. 35 Закону України «Про національну поліцію». ОСОБА_1 не сперечався з працівником поліції, показав посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, страховий поліс, після чого поліцейський декілька хвилин щось писав у своєму автомобілі, а потім дозволив позивачу їхати, що він і зробив. ОСОБА_1 заперечує факти, викладені в постанові. За Конституцією України він не повинен доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення і навіть спростовувати його. Оскільки позивач дізнався про спірну постанову 08 травня 2024 року, просив поновити йому процесуальний строк звернення до суду, визнати незаконною оскаржувану постанову та скасувати її.

Ухвалою від 23 травня 2024 року Миргородським міськрайонним судом було замінено первісного відповідача на ГУНП в Полтавській області.

Представник відповідача надав суду відзив, у якому зазначив наступне. 15 березня 2023 року в с. Великі Сорочинці по вул. Чкалова було зупинено транспортний засіб Simpl 5000, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який під час руху не ввімкнув покажчик повороту відповідного напрямку руху, а також водій керував даним транспортним засобом без шолома, чим було порушено п.п. 2.3 «г», 9.2 «б» ПДР України. Після зупинки транспортного засобу поліцейським ОСОБА_2 було встановлено, що за кермом вказаного транспортного засобу перебуває ОСОБА_1 . В подальшому поліцейським було встановлено, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом без права керування, а також з номерним знаком, який не належить даному транспортному засобу, чим було порушено п.п. 2.1 «а», 2.9 «в» ПДР України. В зв`язку з наведеним постановою БАД № 658464 інспектором ОСОБА_2 було притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126, ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 121-3, ч. 2 ст. 122 КУпАП. На місці розгляду справи позивача було ознайомлено з усіма правами, передбаченими ст. 63 Конституції, ст. 268 КУпАП. Представник відповідача зазначив, що обов`язок доказування розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову. В даному випадку позивачем до адміністративного позову не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог. Надати відеозапис з бодікамери та відеореєстратора відповідач не має можливості в зв`язку із закінченням строку зберігання, визначеного Інструкцією із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів функції фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженою наказом МВС України від 18 грудня 2018 року № 1026. Враховуючи викладене, просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Сторони, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Позивач, звертаючись до суду з позовом, просив розглядати справу у його відсутність.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов наступного висновку.

Положеннями ст. 222 КУпАП передбачено, що органи Національної поліції розглядають справи про порушення правил дорожнього руху, в тому числі визначені ч. 2 ст. 126, ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 121-3, ч. 2 ст. 122 Кодексу.

Постановою від 15 березня 2023 року серії БАД № 658464 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 126, ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 121-3, ч. 2 ст. 122 КУпАП, в зв`язку із порушенням останнім п.п. 2.3 «г», 9.2 «б», 2.1 «а», 2.9 «в» ПДР України та накладено штраф у розмірі 3 400 грн.

Згідно з вказаною постановою від отримання її копії ОСОБА_1 відмовився. Виконавче провадження з виконання даної постанови державним виконавцем відкрито 22 квітня 2024 року.

Будь-які відомості про вручення оскаржуваної постанови позивачу матеріали справи не містять.

У відповідності до змісту ст. 121 КАС України, пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

Зокрема, причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Оскільки матеріали спари не містять відомості про отримання позивачем оскржуваної постанови, виконавче провадження про її виконання відкрито 22 квітня 2024 року, суд приходить до висновку про поважність причин пропуску звернення до суду з даним позовом.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст. 9 КУпАП правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Правове регулювання суспільних відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, права, обов`язки і відповідальність суб`єктів учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання встановлюються Законом України «Про дорожній рух».

Відповідно до ст. 14 зазначеного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Положеннями ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу якими, зокрема, передбачено, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

П. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 32 вказаного Закону поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

Постановою КМУ від 10 жовтня 2001 року № 1306 «Про правила дорожнього руху» затверджено Правила дорожнього руху (далі по тексту ПДР).

П. 1.3 ПДР зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до п. 1.9. Правил дорожнього руху особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Ч. 1 ст. 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно положень ч.ч. 1, 5 ст. 160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

В позовній заяві зазначаються, зокрема, зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності з ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, викладаючи обставини його зупинки, зазначив, що в минулому році його було зупинено поліцейськими декілька разів, про дані факти, в тому числі про зупинку 15 березня 2023 року, він пригадує, тобто не стверджує напевно про відповідні обставини. ОСОБА_1 , обґрунтовуючи позов, вказав, що на вимогу поліцейського він надав останньому посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, страховий поліс і нібито все, так як це було давно.

Таким чином, позивач сам не пам`ятає чітко всі обставини подій, які відбулись 15 березня 2023 року, не вказує конкретно, в чому полягає незаконність постанови про накладення адміністративного стягнення, а зазначає, що йому достатньо лише заявити, що не порушував жодної вимоги.

У відповідності з розділом 8 Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів функції фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України від 18 грудня 2018 року № 1026, строк зберігання відеозаписів з портативних та відеореєстраторів, установлених у службових транспортних засобах, становить 30 діб, що унеможливлює можливість відповідача надати відповідні відео на спростування тверджень позивача.

Як вбачається з постанови від 15 березня 2023 року БАД № 658464, уповноваженою особою встановлено особу правопорушника, час, дату, місце та фактичні обставини скоєного правопорушення, вимоги закону, які порушено, кваліфікацію дій особи та накладене стягнення, тобто виконано всі вимоги, передбачені КУпАП.

При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 126, ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 121-3, ч. 2 ст. 122 КУпАП, а доводами позивача, що спрямовані на уникнення відповідальності, не спростовуються висновки інспектора.

Слід зазначити, що оскаржувана постанова складена повноважною особою, за своєю формою і змістом відповідає нормам чинного законодавства.

Доказів упередженості відповідача щодо позивача перед судом не доведено. Підстав для сумніву щодо об`єктивності відповідача щодо позивача не вказано.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 5, 6, 71, 160-163 КАС України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Полтавській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 29 липня 2024 року.

Суддя О. М. Вірченко