Справа № 759/9921/24
Суддя: Петренко Н. О.
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/9921/24

пр. № 2-а/759/129/24

11 липня 2024 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого- судді Петренко Н.О.

за участі секретаря судових засідань Донець Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ) про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

встановив:

У травні 2024р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправною та скасувати постанову № 628 від 30.04.2024р. за справою про адімінстративне правопорушення, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5 100,00 грн., закрити провадження та стягнути судовий збір.

В обгрунтування позову посилався на те, що 22.04.2024р. відповідачем протиправно складено протокол про адміністративне правопорушення № 874 за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та інкримінований склад правопорушення в якому зазначено, що ОСОБА_1 , з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 у зазначений термін по повістці на 22.04.2024р., але відмовився їхати до військової частини у строки зазначені у повістці під особистий підпис , чим порушив обов `язок встановлений ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - з`явитися до військової частини або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки). Таким чином встановлено, що військовозобов `язаний ОСОБА_1 , порушив законодавство про мобілізацію під час дії правового режиму особливого періоду».

Фактичні обставини викладені у протоколі № 874 суперечать обставинам вивкладеним у постанові № 628 від 30.04.2024р., зокрема суб`єкт владних повноважень зазначає дані неіснуючої повістки. Позивач 12.04.2024р. не одержував повістку на 13.04.2024р. та відносно визначених фактів відсутній протокол про адміністративне правопорушення. Оскільки зміст постанови № 628 від 30.04.2024р. не відображає фактичні обставини обумовлені фактом видачі повістки на відправу № 205 на 22.04.2024р. та встановлює не існуючий уявний склад правопорушення, який навіть не підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення № 874 від 22.04.2024р. вбачає за доцільне визнати її протиправною та такою, що складена із грубим порушенням встановленого порядку. Оскаржувана постанова № 628 від 30.04.2024р. була прийнята відповідачем в умовах не з`ясування та не встановлення обставин чи винен позивач у вчиненні інкримінованого правопорушення чи підлягає адміністартивній відповідальності.

19.01.2024р. позивач звернувся із письмовою заявою та доказами до відповідача із зазначенням про те, що має право на відстрочку від призову під час мобілізації на підставі аб. 16 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та ч. 4 ст. 35 КУ та надава докази, які засвідчують існування вказаних обставин, однак відповідач всупереч положенням діючого національного законодавства, прецедентій практиці ЄСПЛ та роз`ясненням Уповноваженого ВРУ з прав людини фактично відмовляє позивачу у визнанні права на відстрочку від призову під час мобілізації. При цьому, відносно позивача реалізація вказаного права на альтернативну невійськову службу під час мобілізації закріплено за смт Солотвино Закарпатської області.

Обов `язок позивача надавати визначеним органам публічної адміністрації документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілsзації з підстав, визначених у статті 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» неодноразово був виконаний позивачем. Просить позов задовольнити.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.05.2024р. прийнято вказаний позов до провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач та його представник подали заяву про розгляд справи без їх участі.

Представниквідповідача в судове засідання не з`явився. Gро день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки невідомі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до протоколу № 874 від 22.04.2024р. ОСОБА_1 13.04.2024р. об 11.06год в АДРЕСА_3 з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 e зазначений термін по повістці на 22.04.2024р., але відмовляється їхати до військової частини у строки зазначені у повістці під особистий підпис. Пояснення надав особисто. Військовозобов` язаний оповіщений 13.04.2024р. о 10.22 год. належним чином під його особистий підпис. Своїми діями ОСОБА_1 порушив ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - з`явитися до військової частини або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).

30.04.2024р. т.в.о виконуючого обов `язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 було винесено постанову № 628 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5 100,00 грн.

Відповідно до вищевказаної постанови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 у зазначений термін по повістці на 13.04.2024 . Військовозобов` язаний оповіщений 12.04.2024р. о 10.30 хв. належним чином під його особистий підпис, але ОСОБА_1 відмовляється з`являтися до військових частин у строки зазначені у повістці під особистий підпис. Своїми діями ОСОБА_1 , порушив обов`язок встановлений ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з` явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальні підтримки у строки, зазначені в отриманих ним документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки). Таким чином встановлено, що військовозобов `язаний ОСОБА_1 , порушив законодавство про мобілізацію під час дії правового режиму особливого періоду.

Позивачем начальнику ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Києві 22.04.2024р. було подана пояснювальна записка в якій вказав, що він з `явився по повістці до ІНФОРМАЦІЯ_2 22.04.2024р. та не поїхав до військової частини для проходження служби через релігійні переконання, оскільки є християнином та належить до релігійної організації «Свідків Єгову в Україні, про що неодноразово засвідчував у ІНФОРМАЦІЯ_5 письмово та усно. Від виконання свого громадського обов `язку не відмовляється, але просив замінити військову службу на альтернативну.

Крім того, 19.01.2024р. позивачем також була подана заява про зміну військової служби на невійськову (альтернативну) на підставі релігійних переконань.

22.01.2024р. ІНФОРМАЦІЯ_6 у АДРЕСА_3 надано відповідь в якій вказано, що абз. 16 ч.1 ст. 23 ЗУ «Про ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації можуть мати інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках. Однак чинне законодавство у жоден спосіб не передбачає можливостей і порядку направлення на альтернативну службу громадян замість їх- призову на військову службу під час мобілізації, тому абз. 16 ч.1 ст. 23 ЗУ «Про ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не може бути застосована.

Відповідно до листа Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської обалсті виконавчого комітету від 13.04.2023р. № 05-39/802 позивача проінформовано, що при створені на території Солотвинської селищної територіальної громади бригад з числа працездатних осіб, що не підлягають призову на військову службу з релігійних підстав буде повідомлено та залучено до виконання робіт.

Згідно до довідки від 30.06.2023р. № 2495 ОСОБА_1 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єданная Свідків Єгови в Україні. ОСОБА_1 призначений 20.06.2015р. керівним комітетом Релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» на посаду священнослужителя - старійшиною (єпископом) збору.

Згідно із ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Тобто притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена відповідно до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також установлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.

Згідно із ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами.

Статтею 235 КУпАП встановлено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 210-1 КУпАП, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, тягне за собою накладення штрафу на громадян від п`ятисот до семисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі п`ятисот до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною 3 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

У статті 9 Конвенції зазначається: кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановленізакономі є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 18 Загальної декларації прав людини визначає, що кожна людина має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання і свободу сповідувати свою релігію або переконання як одноособово, так і разом з іншими, прилюдним або приватним порядком в ученні, богослужінні і виконанні релігійних та ритуальних обрядів».

Статтею 14 Конвенції встановлено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Таким чином, зазначені статті Конвенції визначають основоположні права людини, пов`язані зі свободою думки, совісті та релігії, а також рівності передзакономі захистом від дискримінації.

ЄСПЛ, неодноразово розглядаючи справи за заявами членів Релігійного об`єднання «Свідки Єгови» (зокрема у рішенні від 31.07.2008 «Релігійне товариство Свідків Єгови та інші проти Австрії» («Religionsgemeinschaft der Zeugen Jehovas and Others v. Austria», заява №40825/98), констатував, що особливе ставлення влади до заявників, аніж до інших релігійних організацій, є порушенням статті 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 9 Конвенції.

Так, ЄСПЛ нагадав, що право релігійного товариства на автономне існування у державі є незамінним для плюралізму у демократичному суспільстві. Відповідно до національного права релігійні об`єднання користуються привілейованим становищем у різних ділянках суспільного життя.

З огляду на ці переваги державі належить залишатись нейтральною і надати на недискримінаційних умовах справедливі можливості усім релігійним групам, зокрема щодо реалізації їхніх прав.

Відповідно, держава, надаючи окремій категорії осіб певне право, не може не враховувати особливостей деяких груп осіб з цієї категорії. Наприклад, якщо держава надає право на відстрочку від призову на строкову військову службу священнослужителям, то вона повинна встановлювати норми, які враховують їхню своєрідність. Це складає зміст принципу рівності передзаконом, який передбачає, що органи публічної влади повинні однаково застосовувати законодавчі норми до всіх осіб без будь-якої дискримінації.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Частиною 4 статті 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»встановлено, що здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановленізакономі відповідають міжнародним зобов`язанням України.

Тобто,статтею 35 Конституції Українитастатті 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»визначено вичерпний перелік підстав, за яких може бути обмежено право особи на свободу світогляду і віросповідання.

При цьому, за змістом частини четвертоїстатті 35 Конституції України, ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Відповідно достатті 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», право на таку службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 4 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення. Не підлягають направленню на альтернативну службу громадяни: звільнені відповідно до законодавства від призову на строкову військову службу; яким відповідно до законодавства надано відстрочку від призову на строкову військову службу (на строк дії відстрочки).

Згідно із пункту 3 Розділу I Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби, затвердженогоПостановою Кабінету Міністрів України від 10.11.1999 р. № 2066(в подальшому Положення № 2066), на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідне рішення місцевою держадміністрацією.

Відповідно до пункту 4 Розділу II Положення № 2066, для вирішення питання про направлення на альтернативну службу громадянин після взяття на військовий облік, але не пізніше ніж за два календарні місяці до початку встановленого законодавством періоду призову на строкову військову службу особисто подає письмову заяву до відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації за місцем проживання.

Пунктом 15 Розділу II Положення № 2066 встановлено, що рішення місцевої держадміністрації про направлення громадянинана альтернативну службу або про відмову в направленні на альтернативну службу протягом п`яти календарних днів видається заявникові та надсилається у територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, в якому громадянин перебуває на військовому обліку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2004 р. № 195 затверджено Перелік видів діяльності, якими можуть займатися громадяни, що проходять альтернативну (невійськову) службу.

Суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема справу «Мушфіг Мамедов та інші проти Азербайджану» від 17.10.2019 р. (заява 14604/18) згідно з якою необхідність захисту територіальної цілісності держави не може розглядатись як підстави для обмеження прав Свідків Єгови та захисту підлягає не лише саме право Свідків Єгови «не брати в руки зборю», а їх зумовлене глибоким релігійним переконанням право нести військову службу у будь-якій формі, у зв`язку з чим Держава має забезпечити особам проходження альтернативної (невійськової) служби, яка є повністю відокремленою від військового обов`язку.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що Свідки Єгови належать до відомої християнської конфесії, що з моменту свого виникнення активно діють у багатьох країнах світу, в тому числі в усіх європейських країнах-членах Ради Європи, є релігійною групою, що дотримується принципів пацифізму, та їхнє віровчення не дозволяє її членам проходити військову службу, носити військову форму або брати в руки зброю. З іншого боку, Свідки Єгови погоджуються здійснювати альтернативну цивільну службу за умови, що вона не пов`язана з військовими організаціями («Свідки Єгови м. москви та інші проти росії», від 10.06.2010, заява №302/02).

У свою чергу, розглядаючи справу Свідка Єгови, засудженого у кримінальному порядку за відмову від проходження військової служби через релігійні переконання, ЄСПЛ у рішенні у справі «Баятян проти Вірменії» від 07.07.2011 (заява № 23459/03) зауважив, що несприйняття військової служби - коли мотивом такого несприйняття є серйозний і нездоланний конфлікт між обов`язком служити в армії та переконаннями конкретної особи або її глибокими і невдаваними релігійними чи іншими поглядами - є переконанням або поглядом настільки незаперечним, серйозним, послідовним та значущим, що на нього поширюються гарантії ст. 9 Конвенції.

Таким чином, ЄСПЛ установлено, що право Свідків Єгови, до яких належить позивач, на відмову від проходження військової служби за релігійними переконаннями гарантовано п. 1 статті 9 Конвенції.

Незабезпечення таким особам можливості реалізувати їх право на альтернативну (невійськову) службу є втручанням у їх свободу сповідувати свою релігію.

Відповідно достатті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,суди при розгляді справ застосовуютьКонвенцію про захист прав людини і основоположних свободта практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд вважає, що оскільки позивач має право на виконання свого військового обов`язку шляхом його заміни на альтернативну (невійськову) службу та заявляв про своє бажання скористатись правом альтернативної служби, то відповідачем протиправно притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП.

Згідно із ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

На позивача накладено адміністративне стягнення в розмірі 5100 грн., за те, що він порушив правила військового обліку в особливий період, не повідомивши у належний термін орган ведення військового обліку про істотні зміни у облікових даних, які підлягають оперативному уточненню (зміні), а саме, не з`вився до органу ведення військового обліку по мобілізаційному розпорядженню до військової частини, відповідальність за що передбачена ч. 2 ст. 210-1 КУпАП.

Із врахуванням вищевикладеного, оцінюючи в сукупності наявні в справі докази, суд вважає, що постанова № 628 від 30.04.2024р. якою позивача, відповідно до ч. 2 ст. 210-1 КУпАП притягнуто до адміністративної відповідальності та на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100 грн., не обґрунтована, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-77, 90, 241-246, 250, 255, 286, 293, 295, 297 КАС України, суд-

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову № 628 від 30.04.2024р. за справою про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розмірі 5 100,00 грн.

Справу про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП стосовно ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) закрити.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 ( код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ; місце знаходження: АДРЕСА_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 605, 60 грн. (шістсот п`ять грн. 60 коп.).

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Н.О. Петренко