Справа № 140/5794/24
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року ЛуцькСправа № 140/5794/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Димарчук Т.М.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач) про визнання бездіяльності щодо не поновлення пенсії протиправною та дискримінаційною; визнання протиправним, дискримінаційним та скасування рішення про відмову у поновленні пенсії, викладене в рішенні від 30.11.2023 №46 та визнання протиправними та дискримінаційними дії стосовно відмови поновити виплату пенсії; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області вчинити певні дії - поновити виплату пенсії з 09.02.2003, на вказаний банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянкою України, якій з 01.07.1998 по досягненні пенсійного віку та наявності відповідного страхового стажу була призначена пенсія за віком, що виплачувалась їй до виїзду за кордон, а саме до 09.02.2003. Після виїзду за кордон, починаючи з 09.02.2003 і по даний час позивач призначеної пенсії не отримує. Позивач стверджує, що незважаючи на рішення Конституційного суду України від 07.10.2009, яке скасувало заборону виплати пенсій особам, що виїхали на місце постійного проживання за кордон, органи Пенсійного фонду України проводять протиправну, дискримінаційну кампанію по дезінформації своїх громадян, які проживають за кордоном, стверджуючи, що якщо пенсіонер проживає за кордоном пенсія йому може бути виплачена лише за наявності відповідної міждержавної угоди між країнами. Позивач вказує, що стала жертвою обману, оскільки була впевнена, що не має права на поновлення пенсії до моменту визначення механізму виплати пенсії в законодавстві України або до укладення договору між державами. В подальшому, 28.11.2023 представник позивача звернувся до органів Пенсійного фонду з заявою про поновлення пенсії позивача. Рішенням ГУ ПФУ у Волинській області від 30.11.2023 №46 було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю оригіналів документів, що передбачені пунктами 2.9 та 2.23 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій. Вказане рішення відповідача позивач вважає протиправним та таким, що суперечить чинному законодавству, оскільки органу пенсійного фонду були надані документи, які давали змогу встановити особу пенсіонера, місце її проживання та вік, у зв`язку з чим вважає, що пенсія має бути поновлена з 09.02.2003, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів.

Ухвалою судді від 05.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи відповідно до статті 262 КАС України.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с.45-51) позовних вимог не визнав, мотивуючи тим, що позивач на обліку в органах пенсійного фонду як отримувач будь-якого виду пенсії не перебувала та не перебуває. Крім того, органи пенсійного фонду України в області не володіють інформацією щодо пенсійного забезпечення позивачки, оскільки відсутні матеріали пенсійної справи ОСОБА_1 . Вказує на те, що при поданні представником позивача заяви про поновлення виплати пенсії, останнім не було надано жодного документа щодо призначення ОСОБА_1 пенсії. Відповідач стверджує, що подання заяви про поновлення виплати пенсії через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, чинним законодавством не передбачено. Також при зверненні з заявою про поновлення виплати пенсії, не було надано паспорт громадянки України, лише копію ізраїльського посвідчення особи та копію паспорту громадянки України для виїзду за кордон. У той же час, завірена копія паспорту громадянки України для виїзду за кордон не є належним документом. Крім того, довідка про заробітну плату не відповідає вимогам діловодства так як видана підприємством, яке знаходиться на території Автономної Республіки Крим та відсутній правовстановлюючий документ. Враховуючи вищевказане, ГУ ПФУ у Волинській області було прийнято рішення про відмову у поновленні виплати пенсії позивачу. Також відповідач вважає безпідставними твердження представника щодо строків, з яких має бути проведений перерахунок пенсії, оскільки про припинення виплати пенсії позивачу було відомо ще в 2003 році, у той час як представником не наведено обґрунтованих причин, що унеможливили звернення позивача до органів пенсійного фонду в межах встановленого строку. Крім того, на думку відповідача, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача перерахувати розмір та поновити виплату пенсії з 02.09.2003 з проведенням індексації та компенсації втрати частини доходів є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Перевіривши письмовими доказами доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.

28.11.2023 представник позивача до Шевченківського відділу обслуговування громадян у м. Львові (сервісний центр) управління обслуговування громадян ГУ ПФУ у Львівській області, в інтересах ОСОБА_1 подав заяву про поновлення виплати пенсії (а.с.31 зворот-33). До вказаної заяви були додані наступні документи: заява про призначення пенсії від 28.11.2023 (а.с.33 зворот-36), реєстраційний номер облікової картки платника податків (а.с.18), посвідчення особи № НОМЕР_1 (а.с.30 зворот-31), трудова книжка (а.с.18 зворот-27), довідка МСЕК №012174 (а.с.17), довідка про заробіток для обчислення пенсії (а.с.28), посвідчення до медалі «Ветерана праці» (а.с.28 зворот-29), паспорт громадянина України для виїзду за кордон (а.с.38).

Відповідно до принципу екстериторіальності заява позивача була розглянута ГУ ПФУ у Волинській області, рішенням якого від 30.11.2022 №46 (а.с.37) ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії по віку у зв`язку з відсутністю оригіналів документів, передбачених пунктами 2.9 та 2.23 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернулася з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 №137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.

Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.

Частина третя статті 25 Конституції України Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Згідно з статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Згідно з статтею 1 Закону № 1058-IV пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення (частина третя статті 4 Закону № 1058-IV).

Відповідно до статті 7 № 1058-ІV принципами загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, поряд з іншими, є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат, державна гарантія реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом, відповідальність суб`єктів системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 1 частини першої статті 9 Закону № 1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються, зокрема, пенсія за віком.

Згідно пунктом 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 51 Закону № 1058-ІV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 09.02.2003 виїхала з України на постійне проживання до Держави Ізраїль.

Суд зазначає, що міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Згідно положень даного рішення оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Отже, за своїм змістом рішення Конституційного Суду України надає висновок щодо неконституційності положень Закону №1058-ІV стосовно пенсіонерів, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Внаслідок його ухвалення у таких осіб відновилось право на отримання призначеної пенсії, а у органів Пенсійного фонду України відновився обов`язок поновити виплату такої пенсії та виплатити її на першу вимогу пенсіонера.

Імперативність заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їх конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв`язку з дійсним місцем проживання особи також кореспондується з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в пункті 52 рішення у справі №10441/06 «Пічкур проти України» від 07.02.2014.

Крім того, суд зазначає, що пенсії за віком відповідають ознакам такої категорії як власність, а тому не залежать від місця проживання особи пенсіонера, а її протиправне позбавлення буде порушенням гарантій, передбачених частиною четвертою статті 41 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Відтак, твердження відповідача про відкликання законопроекту «Про ратифікацію Угоди між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення» є безпідставними.

Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною другою статті 49 Закону № 1058-IV встановлено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статті 46 цього Закону.

Щодо посилання відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що чинним законодавством не передбачено можливості подання заяви про поновлення виплати пенсії через представника, суд зазначає наступне.

Так, питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного Фонду України 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок №22-1).

Згідно з пунктом 1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).

Пунктом 4.2 Порядку №22-1 передбачено, що при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зокрема, ідентифікує заявника (його представника).

Таким чином, аналіз пункту 4.2 Порядку №22-1 передбачає можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його представником.

Крім того, Додатком №7 до Порядку №22-1 затверджено пам`ятку пенсіонера, пунктом першої якої передбачено, що пенсіонери мають право звертатися до територіального органу Пенсійного фонду України особисто або через законного представника, представника, повноваження якого оформлено у встановленому законом порядку (у випадках, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон)).

Відтак, ані Закон № 1058-ІV, ані Порядок №22-1, не встановлюють обов`язку пенсіонера подавати заяву, зокрема, про поновлення виплати пенсії особисто.

Таким чином, оскільки Порядком № 22-1 визначено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, в Порядку відсутні приписи про обов`язок позивача звертатися до пенсійного органу особисто, заяву від позивача було подано представником позивача, що діє на підставі нотаріально завіреної довіреності, тому посилання відповідача про відсутність можливості подачі заяви про поновлення виплати пенсії представником є безпідставними.

Більше того, суд зауважує, що вказана обставина не була підставою прийняття оскаржуваного рішення.

Щодо тверджень відповідача про ненадання разом з заявою паспорту громадянина України, суд зазначає наступне.

Пунктом 2.23 Порядку №22-1 передбачено, що при поданні особою заяви в паперовій формі документи можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Згідно з положеннями пункту 2.9 Порядку №22-1 під час подання заяв, передбачених пунктом 1.1 розділу І, пунктом 3.1 розділу III та пунктом 5.1 розділу V цього Порядку, особою пред`являється паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України (для іноземців та осіб без громадянства - паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, посвідка на постійне проживання, посвідчення біженця або інший документ, що підтверджує законність перебування іноземця чи особи без громадянства на території України), свідоцтво про народження дитини (за відсутності у дитини паспорта громадянина України).

В заявах зазначається інформація про місце проживання, для підтвердження якої особа може надати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні.

Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що особа яка звертається до пенсійного органу із заявою про поновлення пенсії повинна пред`явити чинні паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації; при цьому документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 № 5492-VI (далі - Закон № 5492-VI) документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на:

1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України;

2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; ж) проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.

Постановою Верховної Ради України від 23.02.2007 № 719-V затверджено Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - Положення № 719-V).

Відповідно до пункту 2 Положення № 719-V паспорт - це документ, що посвідчує особу громадянина України під час перетинання ним державного кордону України та перебування за кордоном.

Згідно з пунктом 3 Положення №719-V паспорт оформляється особам, що проживають за кордоном і в установленому законодавством порядку набули громадянства України, - дипломатичними представництвами чи консульськими установами України за кордоном.

Так, відповідач не заперечує наявність у позивача громадянства України.

Матеріали справи свідчать, що позивачем разом з іншими документами було надано належним чином завірену копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон.

Суд зазначає, що вказаний документ, підтверджував громадянство України у розумінні Закону України «Про громадянство України» та Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», а тому відповідач безпідставно не взяв його до уваги та на цій підставі прийняв оскаржуване рішення.

Щодо посилання відповідача про не зарахування до страхового стажу жодного періоду позивача, оскільки в електронній справі наявна копія паспорту, то суд зазначає, що відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктів 1 - 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставах інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

В спірному рішенні про відмову в призначенні пенсії позивачу відповідач взагалі не надав аналізу стосовно періодів роботи позивача, які наявні в її трудовій книжці, з огляду на відсутність оригіналу паспорту.

Однак, судом уже були зроблені висновки з приводу того, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон є належним документом, який підтверджує громадянство України, а тому відповідач безпідставно не взяв до уваги трудову книжку позивача.

Одночасно, суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 4.2 Порядку №22-1 при прийманні документів працівник сервісного центру, зокрема, повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів.

Наведені положення свідчать на користь того, що неналежне оформлення документів чи їх неповнота не є безумовною підставою для відмови у призначенні заявленої пенсії.

З наявністю обставин, які свідчать про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у органу пенсійного фонду виникає обов`язок повідомити особу, яка звернулась за пенсією, чи її представника про необхідність усунути певні недоліки при зверненні у визначений цим Порядком строк.

З огляду на те, що відповідач не повідомляв заявника про необхідність дооформлення документів або їх неповноту, відповідний строк на усунення цих недоліків не надавав, суд приходить до висновку про передчасність відмови відповідача у призначенні позивачу пенсії за віком.

Також суд відхиляє доводи відповідача про те, що ГУ ПФУ у Волинській області не володіє інформацією щодо пенсійного забезпечення ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю матеріалів архівної пенсійної справи, оскільки саме держава в особі її органів є відповідальною за збереження пенсійних справ.

Більше того, пунктом 4.12 Порядку №22-1 передбачено, що при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви про переведення виплати пенсії за новим місцем проживання надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем фактичного проживання пенсіонера. Пенсійна справа не пізніше п`яти робочих днів з дня одержання запиту пересилається (електронна пенсійна справа передається) органу, що призначає пенсію, за новим місцем фактичного проживання.

Відтак, витребування пенсійної справи позивача з органу Пенсійного Фонду за попереднім місцем її проживання (реєстрації) згідно з пункту 4.12 Порядку №22-1 покладається саме на орган, що призначає пенсію.

Разом з тим, відповідач, як суб`єкт владних повноважень не надав будь-яких доказів звернення із відповідними запитами для з`ясування інформації як первинного призначення пенсії позивачу, її припинення так і наявності архівних матеріалів пенсійної справи позивача. У той же час, пенсійні органи повинні використовувати всі передбачені законом повноваження задля повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії, чого у даному випадку зроблено не було.

Крім того, відмовляючи ОСОБА_1 в поновленні виплати пенсії, ГУ ПФУ у Волинській області в оскаржуваному рішенні не вказувало таку підставу як відсутність пенсійної справи заявниці.

З огляду на встановлені фактичні обставини та правове регулювання спірних правовідносин суд дійшов висновку, що рішення ГУ ПФУ у Волинській області від 30.11.2022 №46 про відмову у призначенні пенсії підлягає визнанню протиправним і скасуванню, а позовні вимоги в цій частині задоволенню.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту шляхом зобов`язання відповідача вчинити дії -поновити виплату пенсії з 09.02.2003, суд вказує таке.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

У контексті наведеного суд звертає увагу на те, що повноваження щодо призначення/поновлення пенсії особі відноситься до виключної компетенції органів Пенсійного фонду України, а тому суд не може втручатися в його дискреційні повноваження.

У постанові від 26.09.2023 у справі № 420/5833/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує останнього вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Натомість, застосування такого способу захисту прав, свобод та інтересів позивача як зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, є правильним тоді, коли останній розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив у його задоволенні.

З урахуванням наведеного, можна зробити висновок, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом владних повноважень на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт владних повноважень дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати його прийняти рішення з урахуванням оцінки суду.

Так, призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Відповідно до частин першої, другої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відтак, з огляду на те, що пенсійним органом фактично було відмовлено у поновленні виплати пенсії позивачу у зв`язку з наданням копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон, без дослідження додатково наданих документів, в тому числі наданої трудової книжки, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.11.2023 та прийняти рішення по суті заяви з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Водночас вимога позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови поновити позивачу пенсію не підлягає задоволенню, з огляду на те, що самі по собі не створюють правових наслідків для позивача. Варто зазначити, що за результатами розгляду заяви позивача від 28.11.2023 відповідачем було прийнято рішення від 30.11.2022 №46, яким фактично відмовлено у поновленні позивачу пенсії, а відтак правові наслідки для позивача виникли саме у зв`язку з прийняттям такого рішення, котре як було встановлено судом є протиправним.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності щодо не поновлення пенсії, то суд вважає її такою, що також не підлягає задоволенню, оскільки бездіяльність - це пасивна поведінка особи (фізичної, юридичної, суб`єкта владних повноважень тощо), яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку вона зобов`язана була і могла вчинити, або невідвернення небезпеки, яку особа зобов`язана була і мала можливість відвернути. Натомість, в даному випадку відповідачем за результатами розгляду заяви позивача прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії.

Також суд зазначає про передчасність вимог позивача щодо нарахування індексації та компенсації втрати частини доходів з огляду на те, що призначення та виплату пенсії не здійснено, питання щодо нарахування індексації пенсійним органом не вирішувалось то, відповідно задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

Відтак, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

У зв`язку з відсутністю доказів понесення позивачем судових витрат, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 30 листопада 2022 року №46 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28 листопада 2023 року, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цього рішення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, 22-В, ).

Суддя Т.М. Димарчук