Справа № 806/2353/16
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2024-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2024 року

м. Київ

справа № 806/2353/16

адміністративне провадження № К/9901/41434/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Васильєвої І.А.,

суддів -Юрченко В.П., Бившевої Л.І.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 14.02.2017 (суддя Гурін Д.М.) та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017 (судді: Шидловський В.Б. (головуючий), Капустинський М.М., Мацький Є.М.) у справі№ 806/2353/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Техрезерв-С» до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Техрезерв-С» (далі - позивач, ТОВ «Техрезерв-С», Товариство) звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області (далі- відповідач, ГУ ДПС у Житомирській області, контролюючий орган) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27 жовтня 2016 року:

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 1144397,00 грн, з яких 1066929,00 грн - основний платіж та 77468,00 грн - штрафні (фінансові) санкції;

- №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) на суму 2273084,00 грн, з яких 1818467,00 - основний платіж та 454617,00 грн - штрафні (фінансові) санкції;

- №, яким зменшено розмір від`ємного значення ПДВ на суму 34820,00 грн;

- №, яким застосовано адміністративний штраф на суму 510,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення контролюючим органом прийнято безпідставно, оскільки висновки контролюючого органу про порушення Товариством вимог податкового законодавства є не обґрунтованими та базуються виключно на припущеннях, натомість у позивача наявні всі первинні документи, які свідчать про відсутність порушень податкового законодавства з боку позивача.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 14.02.2017, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017, позов ТОВ «Техрезерв-С» задоволено в повному обсязі, визнано протиправними та скасовано оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 27 жовтня 2016 року №, №, №, №.

Рішення судів вмотивовано тим, що господарські операції позивача з контрагентами є реальними, що підтверджено первинними документами, натомість відповідачем не доведено вчинення позивачем порушень податкового законодавства та безпідставне віднесення сум, сплачених контрагенту до складу витрат, що враховуються при визначенні об`єкту оподаткування податком на прибуток, а сум ПДВ, сплачених в ціні послуг до податкового кредиту. Також суди дійшли висновку про неправомірність застосування до позивача штрафу за ненадання в повному обсязі документів до перевірки, оскільки відповідачем не було враховано, що позивач не відмовлявся від надання первинних документів до перевірки та надав усі первинні документи, які були у нього в наявності. Крім того, відповідачем також не враховано право позивача на відновлення відсутніх документів у порядку підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України.

Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, контролюючий орган подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 14.02.2017, ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства у повному обсязі.

У доводах касаційної скарги відповідач вказує на порушення судами норм матеріального права та його неправильне застосування, посилається на порушення норм процесуального права, що полягає у неповному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, зазначає, що під час проведення перевірки позивачем не було надано всіх первинних документів (по деяким контрагентам частково, а по деяким в повному обсязі), які підтверджували право позивача на формування витрат та податкового кредиту, проте суди не надали правової оцінки зазначеному факту. Вказує на те, що висновки судів попередніх інстанцій фактично суперечать нормі пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України, що свідчить про безпідставність висновку про правомірність формування позивачем як витрат так і податкового кредиту по господарських операціях з контрагентами. Також відповідач вказує на порушення контрагентами норм податкового законодавства та правил ведення господарської діяльності контрагентами позивача (наявність кримінальних справ щодо контрагентів), крім того надані до перевірки первинні документи мають недоліки в оформленні, розбіжності, незаповнені реквізити, що в сукупності свідчить про нереальність здійснення господарських операцій з контрагентами.

За позицією скаржника, суди першої та апеляційної інстанцій надали неправильну оцінку доводам контролюючого органу, які були викладені як в акті перевірки, так і зазначались протягом розгляду справи, та фактично не спростовано, що операції між позивачем та контрагентами не мали реального характеру.

Товариством надано заперечення на касаційну скаргу, в яких позивач вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій про безпідставність тверджень контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства та просить залишити касаційну скаргу контролюючого органу без задоволення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що фактичною підставою для прийняття оскаржуваних у цій справі податкових повідомлень - рішень стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 29 вересня 2016 року №7/06-30-14-06/38982133, оформленого за результатами проведеної на підставі ухвали слідчого судді Богунського районного суду м.Житомира Кузнєцова Д.В. від 17 серпня 2016 року у справі №295/10630/16-к документальної виїзної перевірки ТОВ «Техрезерв-С» щодо правомірності формування сум податкового кредиту з податку на додану вартість по ланцюгу постачання та податку на прибуток підприємств з контрагентами ПП «Велтіс-Хім-Торг», ТОВ «Парітет-Альянс», ТОВ «Тантал ЛТД», ТОВ «Тріокепітал», ТОВ «Юніон-СТ», ТОВ «Ніка Ейр», ТОВ «Селена-2016», ТОВ «Астрель», ТОВ «Вест-Трейдінг ЛТД», ТОВ «Компанія «Адамант», ТОВ «Фірма «Легата» за період з 1 липня 2014 року до 1 липня 2016 року.

Під час перевірки контролюючим органом було виявлено порушення позивачем вимог законодавства, а саме:

- пункту 138.2, підпунктів 138.4, 138.8 статті 138 підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового Кодексу України, статей 3 та 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пункту 1.11 положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року №318, пункту 19 положення (стандарту) бухгалтерського обліку 3 «Звіт про фінансові результати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 березня 1999 року №87 у результаті чого встановлено заниження податку на прибуток на загальну суму 1066929,00 грн, у тому числі: 2014 рік на суму 309873,00 грн, 2015 рік на суму 757056,00 грн;

- пункту 44.1 статті 44, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 200.1 статті 200, пункту 201.1, статті 201 Податкового Кодексу України, у результаті чого Товариством занижено ПДВ, що підлягав сплаті до бюджету у загальній сумі 1818467,00 грн, завищено залишок від`ємного значення (рядок 24 Декларації з податку на додану вартість) за березень 2015 року у сумі 2574,00 грн, завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду (рядок 21 Декларації з податку на додану вартість) за квітень 2016 року у сумі 183,00 грн та за червень 2016 року у сумі 32063,00 грн;

- пункту 85.2, пункту 85.6 статті 85 Податкового Кодексу України, не надано до перевірки у повному обсязі первинних документів, необхідних для проведення перевірки, що тягне за собою накладення штрафу у відповідності до пункту 121.1 статті 121 Податкового Кодексу України.

Висновки контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства вмотивовано тим, що господарські операції позивача з контрагентами ПП «Велтіс-Хім-Торг», ТОВ «Парітет-Альянс», ТОВ «Тантал ЛТД», ТОВ «Тріокепітал», ТОВ «Юніон-СТ», ТОВ «Ніка Ейр», ТОВ «Селена-2016», ТОВ «Астрель», ТОВ «Вест-Трейдінг ЛТД», ТОВ «Компанія «Адамант», ТОВ «Фірма «Легата» не мали реального характеру, оскільки під час перевірки позивачем не надано документів, які б засвідчували факт отримання товарів від постачальників, а саме: документів складського обліку, документів на підтвердження розвантажувальних робіт, копій довіреностей за якими одержувались товарно-матеріальні цінності. Крім того, не надано документів щодо транспортування товару від постачальників, оприбуткування таких на складі позивача, не надано довіреностей по яким одержано придбану продукцію, журналу реєстрації довіреностей, документів (сертифікатів), які б свідчили якість та походження придбаних товарів. Також контрагенти позивача відсутні за адресами реєстрації.

На підставі акту перевірки та вказаних висновків контролюючим органом прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення.

Перевіривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції в оскаржуваних судових рішеннях норм матеріального і процесуального права у спірних правовідносинах, Верховний Суд виходить з наступного.

Згідно підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України (в редакції до 01.01.2015) об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу (пункт 138.1 статті 138 Податкового кодексу України, в редакції до 01.01.2015).

У відповідності до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції до 01.01.2015) витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, в редакції до 01.01.2015).

З 01.01.2015 підпункт 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу передбачає, що об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду (пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України).

Також пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (пункт 44.1 статті 44 Податкового кодексу України).

Згідно вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто виключно на підставі первинних документів платник податку має формувати дані податкового обліку, зокрема, щодо об`єкту оподаткування податком на прибуток, об`єкту оподаткування податком на додану вартість, податкового кредиту з ПДВ. Крім того, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції. Документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, враховуючи специфіку таких операцій та договорів, що їх регламентують, Товариство повинно мати відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності з встановленими обставинами мають свідчити про факт реального вчинення господарських операцій, що є підставою для формування платником податкового обліку.

Крім того, при вирішенні податкових спорів Суд враховує презумпцію добросовісності платника податків за якою передбачається економічна виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Згідно доктрини реальності господарської операції, яка застосовується у судовій практиці Верховного Суду, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.

Нормами Податкового кодексу України презюмується вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків, як обов`язкова ознака господарської операції.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи основною підставою для невизнання контролюючим органом формування позивачем об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту за господарськими операми з контрагентами слугував висновок про відсутність реальності господарських операцій з огляду на не підтвердження таких відповідними документами (ненадання по деяким господарським операціям документів складського обліку, документів на підтвердження транспортування товару, розвантажувальних робіт, копій довіреностей, сертифікатів якості), надані накладні, товарно - транспортні накладні містять недоліки в заповненні, відсутність у контрагентів ресурсів для ведення господарської діяльності, не підтвердження ланцюга постачання, тощо.

Судами першої та апеляційної інстанцій досліджено первинні документи, які згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, є підставою для податкового обліку та встановлено, що надані позивачем документи (договори, видаткові накладні, податкові накладні, товарно - транспортні накладні (вантажні декларації), оборотно-сальдові відомості по рахунку 631, витяги з електронного реєстру прийняття товару на склад, довіреності на отримання товару, акти звіряння, банківські виписки) містять достатні дані про зміст та обсяг господарських операцій, їх учасників, дату і місце їх складання, а отже підтверджують фактичне здійснення спірних господарських операцій з придбання позивачем товару.

Контролюючим органом не надано допустимих та достовірних доказів, а судами під час розгляду справи не було встановлено, що відомості, які містяться в первинних документах є неповними, недостовірними, суперечлививими або такими, що ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Щодо товарно - транспортних накладних, то як встановлено судами, зауваження контролюючого органу стосувалося товарно-транспортних накладних, які оформлялися компаніями - перевізниками, проте озивач не може нести відповідальності за неналежне оформлення товарно-транспортних накладних транспортною компанією. Крім того, як вбачається з таких накладних в них наявні реквізити щодо відправника та отримувача товару, дати відправлення та прибуття, опис вантажу.

При цьому, як правильно зауважено судами попередніх інстанцій в акті перевірки відсутні посилання контролюючого органу на те, що компанії - перевізники фактично не здійснювали перевезення товарів, а відтак долучені позивачем до матеріалів справи товарно - транспортні накладні (вантажні декларації) належним чином підтверджують факт транспортування придбаного позивачем товару.

Необґрунтованими суди також визнали і посилання відповідача на ненадання позивачем під час перевірки сертифікатів якості на товар, оскільки товар, який отримував позивач не підлягає сертифікації, крім того такі документи не підтверджують факт поставки товару і засвідчують виключно його якість. З цього приводу також слід зазначити, що сертифікати якості чи відповідності є товаросупровідними документами, надаються, як правило, на вимогу покупця, та у податковому/бухгалтерському обліку не відображаються, оскільки фактично не містять достатньої і необхідної інформації про господарську операцію з поставки.

З урахуванням вказаного, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що надані позивачем документи містять достатні дані про зміст господарських операцій та їх учасників, підтверджують фактичне їх здійснення.

Доводи контролюючого органу про нереальність проведених позивачем господарських операцій з контрагентами судами попередніх інстанцій обґрунтовано не взято до уваги, оскільки такі висновки не підтверджені доказами, які б відповідали критеріям належності, допустимості та достовірності.

Слід також зазначити, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентом, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування витрат чи податкового кредиту, а тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

З огляду на приписи приписами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Тобто саме на відповідача покладено обов`язок доказування правомірності прийняття оскаржуваних у цій справі податкових повідомлень - рішень.

Контролюючий орган в касаційній скарзі вказує про наявність кримінального провадження №000009, в якому фігурантами є ряд контрагентів позивача, при цьому контролюючим органом не надано доказів наявності вироку в зазначеній справі, що набрав законної сили, крім того матеріали справи не містять жодних відомостей про рух вказаної кримінальної справи, з яких би можливо було встановити які саме правовідносини, з якими контрагентами та за який період є предметом розслідування в такому кримінальному провадженні, за якою статтею Кримінального кодексу України зазначене провадження відкрито, не містить зазначених відомостей і акт перевірки. Отже на підтвердження вказаної інформації відповідачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів, як того вимагають приписи процесуального закону.

З урахуванням встановлених обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що позивач має та надав суду відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності з встановленими обставинами у справі свідчать про факт вчинення господарських операцій, натомість доводи контролюючого органу не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Як вже зазначалось вище, відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на такого суб`єкта, а отже контролюючий орган мав надати суду належні, достовірні та беззаперечні докази своїх тверджень про те, що позивачем не було надано первинних документів до перевірки, а господарські відносини між позивачем та контрагентом не мали реального характеру, проте таких доказів надано не було, матеріали справи таких не містять.

Таким чином, суди попередніх інстанцій обґрунтовано дійшли висновку, що первинні документи, надані позивачем на підтвердження дійсності господарських операцій з контрагентом в сукупності зі встановленими обставинами господарських операцій, підтверджують формування показників податкової звітності та вказують на реальність господарських операцій, та є підставою для формування даних податкового обліку Товариства.

Наведене вище у сукупності дає підстави вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно встановлено фактичні обставини справи та надано об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів сторін.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті висновків судів першої та апеляційної інстанцій та фактично зводяться до незгоди із правовою оцінкою доказів, що наявні в матеріалах справи та їх переоцінки, що, відповідно до статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України виходить за межі касаційного перегляду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України).

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 14.02.2017 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017 у справі № 806/2353/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.А. Васильєва
Судді В.П. Юрченко

Л.І. Бившева