Справа № 160/10666/24
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2024-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

30 липня 2024 р.Справа № 160/10666/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Сидоренко Д.В. розглянувши в порядку письмового провадження питання щодо закриття провадження у справі №160/10666/24 за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, 49094, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, 26) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

24.04.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області , в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо зменшення з 01.03.2024 року ОСОБА_1 розміру пенсії, перерахованої на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.06.2022 у справі № 160/5624/22, з 35325,23 грн. до 30857,04 грн.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити розмір пенсійної виплати ОСОБА_1 з 01.03.2024 року в розмірі 35325,23 грн., та розрахунок на доплату пенсії в сумі 579499,78 грн. відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року у справі № 160/5624/22 та компенсувати заборгованість з 01.03.2024 року з урахуванням раніше виплачених сум.

Ухвалою суду від 26.04.2024 року відкрито провадження у адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами.

Станом на 30.07.2024 року відзив від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на адресу суду не надходив.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, суд зазначає наступне.

Із матеріалів адміністративного позову вбачається, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року у справі № 160/5624/22 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/104928777), позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме вирішено:

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо обмеження максимальним розміром пенсії ОСОБА_1 при здійсненні перерахунку пенсії з 01.04.2019 р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2019 року, без обмеження її максимальним розміром, виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 90 % сум грошового забезпечення, з урахуванням рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року за №160/20601/21, з урахуванням раніше виплачених сум.

В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.

01.08.2022 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про перерахунок та виплату пенсії на підставі рішення суду від 22 червня 2022 року у справі № 160/5624/22.

Листом від 30.08.2022 року №26106-19215/Т-01/8-0400/22 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області розглянуло заяву позивача від 01.08.2022 року та повідомило зокрема наступне.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.06.2022 у справі № 160/5624/22 Вам проведено перерахунок пенсії з 01.04.2019 в розмірі 90% від грошового забезпечення 33442,75 грн., яке зазначено у довідці від 17.02.2021 за № ФД 109784, яка надана ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доплата пенсії на виконання рішення суду за період з 01.04.2019 по 31.08.2022 складає 579499,78 грн. Враховуючи зазначене, доплату на виконання рішення суду, винесеного на Вашу користь, буде здійснено після надходження бюджетних асигнувань, виділених на цю мету.

Позивач 12.03.2024 року через електронний кабінет отримав дані з пенсійної справи станом на 12.03.2024 року, згідно яких основний розмір пенсії складає 90% грошового забезпечення у розмірі 37312,27 грн., з урахуванням індексації та надбавок 38485,55 грн. Проте виплата з урахуванням максимального розміру пенсії складає 30587,04 грн.

12.03.2024 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою щодо зменшення розміру пенсії шляхом обмеження її максимальним розміром.

Листом від 09.04.2024 року №21511-12749/Т-01/8-0400/24 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області розглянуло заяву позивача від 12.03.2024 року та повідомило зокрема наступне.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.06.2022 у справі № 160/5624/22 Вам проведено перерахунок пенсії з 01.04.2019 у розмірі 90% грошового забезпечення 33442,75 грн., яке зазначено у довідці від 17.02.2021 за № ФД 109784, наданій ІНФОРМАЦІЯ_1 , без обмеження її максимальним розміром, з урахуванням раніше виплачених сум.

Доплата пенсії на виконання рішення суду за період з 01.04.2019 по 31.08.2022 складає 549318,64 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22,06.2022 у справі № 160/5624/22 не зобов`язано провести перерахунок Вашої пенсії без обмеження максимального розміру пенсії при проведенні перерахунків пенсії на виконання постанов Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 № 118 «Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році», від 24 лютого 2023 року № 168 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році» та від 23 лютого 2024 року № 185 Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році.

24.04.2024 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом (справа №160/10666/24) в якому однією з вимог є зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області поновити розрахунок на доплату пенсії в сумі 579499,78 грн. відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.06.2022 року у справі №160/5624/22.

Відповідно до частин 2, 3 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з частинами 2, 4 статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (ст.370 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно з частиною 8 статті 382 КАС України судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Аналіз зазначених норм свідчить, що КАС України передбачає такі види судового контролю за виконанням судового рішення: зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу (стаття 382 КАС України), визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (стаття 383 КАС України), оскарження рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, вчинених при примусовому виконанні рішення суду (стаття 287 КАС України).

Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 року у справі №806/2143/15 вказав, що зазначені правові норми КАС України (статті 382, 383) мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Крім того, Верховний Суд зазначив, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, установленому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення або стягнення заборгованості за іншим судовим рішенням.

В той же час, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» (від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п.40) наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», від 15 березня 2001 року, заява №40758/09, п.68).

Отже, для цілей статті 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п.1 ст.6, ст.13 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Відтак, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в іншому (новому) судовому провадженні не розглядаються.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, неодноразово наведеній у постановах від 20.02.2019 у справі №806/2143/15, від 03.04.2019 у справі №820/4261/18, від 21.11.2019 у справі №802/1933/18-а, від 24.09.2020 у справі №640/15623/19.

Крім того, суд звертає увагу, що в постанові від 29.07.2020 у справі №580/1264/19 Верховний Суд вказав, що у разі порушення зазначеного порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду провадження у справі належить закривати з посиланням на те, що спір вирішений судовим рішенням, яке набрало законної сили.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Спір у справі в цій частині, фактично виник на стадії виконання судового рішення. У спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує виникнення підстав для визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду або встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах.

В той же час, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria) від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Поряд із цим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява №7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Пунктами 1 та 2 частини 1 статті 170 КАС України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо: позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства; у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.

Враховуючи вищевикладене та з урахуванням практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог.

При цьому, суд роз`яснює позивачеві, що закриття провадження в частині позовних вимог не позбавляє його права звернутись до суду із заявою в порядку, визначеному статтями 382, 383 КАС України.

Керуючись статтями 239, 242, 248, 256, 382, 383 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Закрити провадження у справі №160/10666/24 за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, 49094, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, 26) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в частині позовних вимог щодо зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити розрахунок на доплату пенсії в сумі 579499,78 грн. відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року у справі № 160/5624/22.

Копію ухвали про закриття провадження у справі надіслати сторонам.

Роз`яснити позивачеві, що відповідно до частини 2 статті 239 КАС України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 КАС України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 КАС України.

Суддя Д.В. Сидоренко