Справа № 480/13211/23
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2024-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Воловик С.В.

29 липня 2024 р. Справа № 480/13211/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Курило Л.В. , Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «БУРИНСЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року по справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «БУРИНСЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» до Начальника відділу державного нагляду (контролю) в Сумській області Державної служби України з безпеки на транспорті Юрія Макарухи, третя особа: Державна служба України з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування постанов,-

ВСТАНОВИВ:

14.12.2023 позивач товариство з обмеженою відповідальністю «БУРИНСЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» (далі - ТОВ «БУРИНСЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД», підприємство) звернулось до суду з позовною заявою до Начальника відділу державного нагляду (контролю) в Сумській області Державної служби України з безпеки на транспорті Юрія Макарухи, третя особа: Державна служба України з безпеки на транспорті(далі - Укртрансбезпека, контролюючий орган), в якому просить суд :

визнати протиправними та скасувати постанови начальника Відділу державного нагляду (контролю) в Сумській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарських штрафів № ПШ025589 від 23.10.2023 та № ПШ025651 від 06.11.2023.

Позов мотивував тим, що положення п. 3.3 Інструкції № 385 на який йде посилання в актах перевірки має відношення тільки до міжнародних перевезень.

Також зазначає, що порядок облаштування транспортного засобу тахографом передбачено законодавством лише для осіб, які надають послуги з перевезення вантажів та пасажирів. Позивач використовує власні транспортні засоби виключно для перевезення власної продукції або власної молокосировини. Вказує, що у позивача відсутній вид економічної діяльності перевезення вантажів, а відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 385 вона поширюється на суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами.

Заперечуючи вимоги адміністративного позову відповідач зазначив, що під час надання послуг з перевезення вантажу (молоко коров`яче охолоджене), згідно наданих водієм ТТН автомобільний перевізник ТОВ «БУРИНСЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» здійснив порушення передбачене ст. 48 Закону України від 05.04.2001 № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-III), а саме у водія на момент перевірки був відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу). Водієм під час складання акту зазначено про те, що для внутрішніх перевезень вантажів тахограф не потрібен.

Звертає увагу суду, що позивач не заперечує щодо відсутності обумовлених у актах документів.

Зазначає, що відповідно до Закону № 2344-III, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Тобто аргумент позивача про те, що останній перевозив вантаж для власних потреб жодним чином не позбавляє позивача від відповідальності за відсутність документів.

Вказує, що оскаржувані постанови № ПШ 025589 від 23.10.2023 та №ПШ 025651 від 06.11.2023 у повній мірі відповідають положенням абз 3 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-ІІІ.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 02.02.2024 (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відмовлено в задоволенні позову ТОВ «БУРИНСЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД».

Рішення вмотивовано тим, що оскільки позивач здійснював за власний кошт перевезення вантажу транспортним засобом в межах провадження власної господарської діяльності для задоволення особистих господарських потреб, то він є автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-III. Суд зазначив, що наявність тахографу, а також протоколу про його перевірку та адаптацію забезпечують здійснення державного контролю за додержанням водієм режиму праці та відпочинку, що необхідно для забезпечення безпеки дорожнього руху, життя та здоров`я його учасників.

Суд прийшов до висновку, що непред`явлення вказаних документів під час проведення перевірки свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених ст. 60 Закону № 2344-III а тому відповідачем правомірно було складено спірні постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ТОВ «БУРИНСЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовну заяву задовольнити.

Аргументи, наведені позивачем в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні викладеним у позовній заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу Укртрансбезпека, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, обґрунтовуючи таке прохання доводами, які по сутті аналогічні наведеним у відзиві на позовну заяву.

Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на основі повного і всебічного з`ясування обставин справи, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, при повному дослідженні усіх наявних у справі доказів.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

В даному випадку, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не є складними, виходячи з визначення справ незначної складності.

Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення відповідно до положень ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.09.2023 та 09.10.2023 Відділом державного нагляду (контролю) у Сумській області Державної служби України з безпеки на транспорті затверджено графіки рейдових перевірок у період з 25.09.2023 по 29.09.2023 та з 09.10.2023 по 13.10.2023 (а.с. 87).

26.09.2023 о 14 год 49 хв, а/д Р-60 «Кролевець-Конотоп-Ромни-Пирятин» 128+200 в районі АЗС «ANP» старшим державним інспектором відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області було здійснено рейдову перевірку транспортного засобу марки DAF FT XF/BODEX KIS 3W, державний номерний знак НОМЕР_1 , напівпричіп НОМЕР_2 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , водій ОСОБА_1 , який належить ТОВ «БУРИНСЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД».

Під час рейдової перевірки інспектором складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 26.09.2023 № АР 022665 (надалі - акт перевірки № АР 022665) (а.с. 19 зворотній бік).

Даним актом зафіксовано, що 26.09.2023 о 14 год 49 хв, а/д Р-60 «Кролевець-Конотоп-Ромни-Пирятин» 128+200 в районі АЗС «ANP» проведено перевірку транспортного засобу марки DAF FT XF/BODEX KIS 3W, державний номерний знак НОМЕР_1 , напівпричіп НОМЕР_2 , який належить ТОВ «БУРИНСЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД». Під час перевірки виявлено порушення : при перевезенні вантажу «Молоко коров`яче, охолоджене» згідно ТТН від 26.09.2023, на момент перевірки відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа, який передбачений п. 3.3 МТЗУ № 385 від 24.06.2010, чим порушено ст. 48 Закону № 2344-ІІІ відповідальність за яку передбачена абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-ІІІ.

В графі акту «Пояснення водія про причини порушення» зазначено, що водій зі складеним протоколом не згоден так як транспортний засіб не здійснює комерційні та міжнародні перевезення.

Повідомленням про розгляд справи про порушення № 75073/36/24-23 від 02.10.2023 відповідач проінформував ТОВ «БУРИНСЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт 23.10.2023 з 10.30 (а.с. 19).

Повідомлення про розгляд справи про порушення № 75073/36/24-23 від 02.10.2023 направлено на адресу позивача засобами поштового зв`язку, що підтверджується копією поштового повідомлення про отримання (трек-номер 049). Відправлення було отримано 05.10.2023.

11.10.2023 ТОВ «БУРИНСЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» надіслав пояснення № 257 до акту перевірки № АР 022665 від 26.09.2023 (а.с. 34-35).

23.10.2023 за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт відповідач прийняв постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № ПШ 025589 в сумі 17 000.00 грн, якою ТОВ «БУРИНСЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ст. 48 Закону № 2344-ІІІ (згідно акту проведення перевірки від 16.06.2023 № АР 022665), відповідальність за яке передбачена абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-ІІІ (а.с. 17 зворотній бік).

21.11.2023 ТОВ «БУРИНСЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» подано скаргу № 294 на постанову № ПШ 025589 від 23.10.2023 (а.с. 40-42).

04.12.2023 рішенням Державна служба України з безпеки на транспорті скарга позивача залишена без задоволення, постанова № ПШ025589 від 23.10.2023 залишена без змін (а.с. 36-37).

Також 10.10.2023 о 14 год 20 хв, а/д Р-60 «Кролевець-Конотоп-Ромни-Пирятин» 128+200 в районі АЗС «ANP» старшим державним інспектором відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області було здійснено рейдову перевірку транспортного засобу марки DAF FT XF/BODEX KIS 3W, державний номерний знак НОМЕР_5 , напівпричіп НОМЕР_6 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , водій ОСОБА_2 , який належить ТОВ «БУРИНСЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД».

Під час рейдової перевірки інспектором складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 10.10.2023 № АР 022732 (надалі - акт перевірки № АР 022732) (а.с. 48 зворотній бік).

Даним актом зафіксовано, що 10.10.2023 о 14 год 20 хв, а/д Р-60 «Кролевець-Конотоп-Ромни-Пирятин» 128+200 в районі АЗС «ANP» проведено перевірку транспортного засобу марки DAF FT XF/BODEX KIS 3W, державний номерний знак НОМЕР_5 , напівпричіп НОМЕР_6 , який належить ТОВ «БУРИНСЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД». Під час перевірки виявлено порушення : при перевезенні вантажу «Молоко коров`яче, охолоджене» згідно ТТН від 10.10.2023, на момент перевірки відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу (з повною масою понад 3.5 т), який передбачений п. 3.3 МТЗУ № 385 від 24.06.2010, чим порушено ст. 48 Закону № 2344-ІІІ відповідальність за яку передбачена абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-ІІІ.

В графі акту «Пояснення водія про причини порушення» зазначено, що водій від підпису та отримання копії відмовився.

Повідомленням про розгляд справи про порушення № 79485/36/24-23 від 06.10.2023 відповідач проінформував ТОВ «БУРИНСЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт 06.11.2023 з 10.30 (а.с. 88).

Повідомлення про розгляд справи про порушення № 79485/36/24-23 від 06.10.2023 направлено на адресу позивача засобами поштового зв`язку, що підтверджується копією поштового повідомлення про отримання (трек-номер 581). Відправлення було отримано 19.10.2023 (а.с. 88 зворотній бік).

24.10.2023 ТОВ «БУРИНСЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» надіслав пояснення № 270 до акту перевірки № АР 022732 від 10.10.2023 (а.с. 34-35).

06.11.2023 за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт відповідач прийняв постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № ПШ 025651 в сумі 17 000.00 грн, якою ТОВ «БУРИНСЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ст. 48 Закону № 2344-ІІІ (згідно акту проведення перевірки від 16.06.2023 № АР 022732), відповідальність за яке передбачена абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-ІІІ (а.с. 20 зворотній бік).

11.10.2023 ТОВ «БУРИНСЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» подано скаргу № 295 на постанову № ПШ 025651 від 06.11.2023 (а.с. 43-45).

04.12.2023 рішенням Державна служба України з безпеки на транспорті скарга позивача залишена без задоволення, постанова № ПШ 025651 від 06.11.2023 залишена без змін (а.с. 38-39).

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-III, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2344-III).

Відповідно до ст. 1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - перевезення вантажів вантажними автомобілями; автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів; великогабаритний транспортний засіб - транспортний засіб з вантажем або без вантажу, хоча б один з габаритних параметрів якого перевищує встановлені на території України допустимі параметри; габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів, що включає перевірку на відповідність встановленим законодавством нормативам вагових або габаритних параметрів таких транспортних засобів, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів; дозвіл узгодження умов та режимів перевезень - додатковий дозвіл, що видається уповноваженими органами на проїзд великовагового та (або) великогабаритного транспортного засобу.

Статтею 5 Закону № 2344-ІІІ визначено, що основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

У відповідності до статті 6 Закону № 2344-ІІІ державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Відповідно до ч. 12 ст. 6 Закону № 2344-ІІІ державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Згідно п. 2-4 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 за № 1567 (далі - Порядок № 1567) рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.

За приписами п. 14 Порядку № 1567 рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Згідно із пунктом 15 Порядку за № 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону № 2344-III документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Згідно зі статтею 33 Закону № 2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

За текстом ч. 1 ст. 34 закону № 2344-III автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону № 2344-III до внутрішніх перевезень вантажів відносяться перевезення вантажів між пунктами відправлення та призначення, розташованими в Україні, та комплекс допоміжних операцій, пов`язаних з цими перевезеннями, а також технологічні перевезення вантажів, що здійснюються в межах одного виробничого об`єкта без виїзду на автомобільні дороги загального користування.

До комплексу допоміжних операцій, пов`язаних із внутрішніми перевезеннями вантажів автомобільним транспортом, належать: завантаження та розвантаження автомобільних транспортних засобів; перевантаження вантажів на інший вид транспорту чи транспортний засіб; сортування, пакування, обмірювання та маркування вантажу; накопичення, формування або дроблення партій вантажу; зберігання вантажу; транспортно-експедиційні послуги.

Правила перевезень вантажів транспортними засобами затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Правила технологічних перевезень вантажів транспортними засобами затверджуються керівництвом виробничого об`єкта.

Згідно з частинами 1-2 ст. 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Аналіз положень Закону № 2344-III дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено про необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством, які водій повинен мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 11.02.2020 у справі № 820/4624/17.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону № 2344-III водій транспортного засобу зобов`язаний, зокрема, мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.

Отже, положеннями чинного законодавства покладено на перевізника обов`язок із забезпечення, а на водія - пред`явлення для перевірки відповідних документів.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-IIІ визначено, що суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт - є автомобільний перевізник.

В розумінні вимог статті 1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Згідно з розділом 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за № 128/2568, перевізник - фізична або юридична особа-суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.

Товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу.

Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Транспортна послуга - перевезення вантажів та комплекс допоміжних операцій, що пов`язані з доставкою вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до пункту 11.1 зазначених Правил № 363, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7до цих Правил.

Верховний Суд, аналізуючи у постанові від 19.10.2023 у справі № 640/27759/21 законодавства, що врегульовують спірні правовідносини зазначив, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.

Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.

У постанові від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20 Верховний Суд, вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт зауважував на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

Аналогічні висновки за схожих обставин справи викладені Верховним Судом у постанові від 12.10.2023 у справі № 280/3520/22.

Тобто, положення статті 60 Закону № 2344-III не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт (постанова Верховного Суду від 07.12.2023 у справі № 620/18215/21).

У постанові від 23.08.2023 у справі № 600/1407/22-а за схожих обставин справи Верховний Суд зауважив на тому, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону № 2344-III). Не без того, що надання послуги з перевезення вантажів може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої частиною першої статті 60 Закону № 2344-III.

Верховний Суд, аналізуючи наведені положення законодавства у постанові від 19.10.2023 у справі № 640/27759/21 зазначив, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.

Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.

За змістом товарно-транспортних накладних від 26.09.2023 та від 10.10.2023, на які посилається контролюючий орган у актах рейдових перевірок, у спірному випадку транспортними засобами DAF FT XF/BODEX KIS 3W, державний номерний знак НОМЕР_1 , напівпричіп НОМЕР_2 та DAF FT XF/BODEX KIS 3W, державний номерний знак НОМЕР_5 , напівпричіп НОМЕР_6 , здійснювалося перевезення вантажу - молоко коров`яче, охолоджене, автомобільним перевізником визначено : ТОВ «БУРИНСЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД».

При чому, законодавством не передбачено заборона визначення у товарно-транспортній накладній одного і того самого підприємства в якості «перевізника» та «вантажоодержувача».

Позивач в позовній заяві підтверджує, що водії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є працівниками підприємства.

Верховний Суд у постановах від 14.12.2023 у справі № 340/5660/22, від 21.03.2024 у справі № 240/10400/23 зазначив, що за відсутності інших документів, які спростовують інформацію зазначену в ТТН про автомобільного перевізника, встановлення особи перевізника здійснюється відповідно до вказаних в ТТН відомостей щодо такої особи, які є обов`язковими при її оформленні.

Наведене свідчить про наявність у контролюючого органу інформації щодо автомобільного перевізника під час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, проте автомобільного перевізника під час розгляду справи органом контролю встановлено виключно на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 06.03.2024 у справі № 200/4052/22.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач у розумінні приписів Закону № 2344-III, у даному випадку, був перевізником, з огляду на визначенням його перевізником у товарно-транспортних накладних та наявності у власності та користуванні транспортних засобів.

Колегія суддів зазначає, що позивачем фактичні обставини, встановлені перевіркою не оспорюються, наголошується лише на тому, що перевезення здійснювалося для власних потреб, власними засобами.

Колегія суддів не може погодитись з таким доводом апеляційної скарги як підставою для звільнення від відповідальності за порушення, та зазначає наступне.

Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 за № 363 затверджено Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі - Правила № 363).

Згідно з положеннями цих Правил перевізник це фізична або юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.

Наказом Міністерства транспорту і зв`язку України від 07.06.2010 за № 340, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.09.2010, затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, яке встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку (далі по тексту - Положення № 340).

Відповідно до пункту 1.3 Положення № 340 вимоги цього положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

Згідно з пунктом 6.1 Положення № 340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

За приписами п. 6.3 Положення № 340 водій, що керує транспортним засобом, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв.

Отже згідно з визначенням Положення № 340 тахограф - контрольний пристрій, який встановлюється на транспортному засобі для показу та реєстрації інформації про рух транспортного засобу. Іншим способом контролю водіїв є індивідуальна контрольна книжка, яка відображає відомості про тривалість змінного періоду керування.

Порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів встановлено Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженою Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010 (далі за текстом - Інструкція № 385).

Відповідно до п. 1.4 Інструкції № 385 контрольний пристрій (тахограф) - обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв.

За приписами п. 2.5 Інструкції № 385 повірку тахографів здійснюють повірочні лабораторії, які уповноважені на проведення повірки тахографів відповідно до Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність».

Пунктом 2.6 Інструкції № 385 визначено, що тахографи перевіряються та адаптуються до транспортного засобу пунктами сервісу тахографів періодично кожні два роки, а також в разі установлення або заміни тахографа, ремонту тахографа, зміни типу розмірів пневматичних шин автомобільного транспортного засобу, якщо під час технічного обслуговування або ремонту автомобільного транспортного засобу відбулося пошкодження таблички тахографа або пломб, що може вплинути на роботу тахографа.

За результатами перевірки та адаптування тахографа до транспортного засобу пункт сервісу тахографів оформлює у двох примірниках протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу (пункту 2.7 Інструкції № 385). В разі позитивних результатів перевірки та адаптації тахографа пункт сервісу тахографів маркує транспортний засіб та опломбовує тахограф і його складові чітким відбитком тавра.

Відповідно до п. 3.3 Інструкції № 385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом, повинен мати при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

Згідно з п. 3.5 Інструкції № 385 перевізники забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку - протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії.

У відповідності до п. 3.6 Інструкції № 385 перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку: наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа; строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.

Колегія суддів зазначає, що під час проведення перевірок відповідачем було встановлено, що транспортні засоби позивача обладнані тахографом, тому відповідно до чинного законодавства України позивач зобов`язаний забезпечувати належну експлуатацію тахографу, а водій повинен мати при собі протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу.

З матеріалів справи встановлено, що маса транспортних засобів позивача становить понад 3.5 тони, що підтверджується даними свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів (а.с. 15-16, 46-47). Таким чином транспортні засоби повинні бути обладнаний тахографом, і відповідно до вимог чинного законодавства позивач зобов`язаний забезпечувати належну експлуатацію тахографу, а водій такого транспортного засобу повинен мати при собі протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу.

З приводу доводів апеляційної скарги позивача про те, що він не є суб`єктом відповідальності за виявлене порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, оскільки на момент проведення перевірки не надавав послуг вантажних перевезень, а використовував транспортні засоби (молоковози) виключно для перевезення власної продукції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 1 Закону №2344-III автомобільний перевізник визначається як фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Тобто норми Закону № 2344-III передбачають надання статусу автомобільного перевізника для осіб, що здійснюють не тільки договірні перевезення, а й перевезення для власних потреб.

Зокрема, чинна редакція абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-III передбачає ширше коло осіб, до яких можуть бути застосовані адміністративно-господарські штрафи - «особи, які здійснюють перевезення пасажирів та вантажів», а не лише «особи, які надають послуги з перевезень пасажирів та вантажів», як про це помилково зазначає позивач в апеляційній скарзі.

Таким чином, аргументи позивача щодо того, що обов`язок мати тахограф, та відповідно протокол повірки та адаптації тахографа, розповсюджується лише для осіб, які надають послуги з перевезення, а не здійснюють його для власних потреб, є неприйнятними, оскільки ні Закон № 2344-III, ні Інструкція № 385 не ставить такі критерії в залежність від виду здійснення вантажних перевезень.

При цьому, за змістом пункту 1.3 Положення № 340, яким саме і передбачено обов`язок щодо обладнання визначених категорій транспортних засобів тахографами, вимоги цього положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами, та відповідно до пункту 1.4 виняток щодо непоширення дії положення у разі здійснення перевезень для власних потреб стосується виключно фізичних осіб, які здійснюють такі перевезення за власний рахунок та без використання праці найманих водіїв.

В свою чергу, системний аналіз вказаних вище норм, свідчить про те, що перевізник, будучи суб`єктом господарювання (зокрема, юридичною особою), незалежно від того, чи здійснює він перевезення вантажу для власних потреб чи надає послуги з перевезення вантажу, у разі обладнання транспортного засобу тахографом, повинен дотримуватись норм, що визначають порядок використання такого тахографу. Зокрема, єдиний виняток щодо непоширення дії Інструкції № 385 щодо визначення порядку та особливостей належної експлуатації тахографа стосується лише автомобілів таксі.

Таким чином, твердження позивача про відсутність у нього на момент проведення рейдової перевірки статусу автомобільного перевізника, оскільки ним не надавалися та не отримувалися послуги з перевезення вантажів, ґрунтуються на помилковому тлумаченні позивачем положень чинного законодавства, не відповідають дійсності та спростовуються наявними у справі матеріалами

Додатково варто зазначити, що придбання виробничих факторів для використання господарській діяльності із оформленням такої господарської операції, переходом права власності на товар та подальшим транспортуванням за власний рахунок в міжміському сполученні, в даному випадку - до позивача, слід відмежовувати від переміщення товару, належного позивачеві, в межах самого підприємства за власними потребами, як то, перевезення зі складу на ферму, з току на поле, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження здійснення позивачем внутрішніх перевезень для власних потреб водії надали посадовим особам товарно-транспортні накладні, а не внутрішні накладні на переміщення ресурсів в середині підприємства.

При цьому термін «внутрішні перевезення» не обмежується лише перевезеннями, які здійснюють автомобільні перевізники на комерційній основі в розумінні Закону № 2344-ІІІ.

Поняття «внутрішні перевезення» за визначенням, передбаченим статтею 1 Закону № 2344-ІІІ, визначає, зокрема, те, що це є перевезення вантажів між населеними пунктами держави за власний кошт, що охоплює, в тому числі, і перевезення покупцями придбаних товарів у постачальників за свій рахунок.

Крім того, суд звертає увагу на те, що Верховний Суд у постанові від 12.06.2018 по справі №815/3310/17 зазначив, що товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, тобто товарно-транспортна накладна є доказом, який підтверджує факт надання/отримання транспортних послуг.

Таким чином, ТТН підтверджує факт надання послуг з перевезення товарів, якщо таке перевезення здійснюється на договірних умовах. Жодним нормативним актом не визначено обов`язку оформити ТТН для здійснення перевезення для власних потреб.

При цьому, договірні умови здійснення перевезень включають не тільки укладення безпосередньо договору про надання відповідних послуг, а й зобов`язання сторони щодо перевезення (доставки) товару чи матеріалів в рамках інших господарських правовідносин, у тому числі щодо реалізації товару чи виконання робіт.

Доводи апелянта, про те, що накладений на позивача штраф передбачено за відсутність протоколу повірки та адаптації тахографа при наданні послуг з міжнародних вантажних перевезень, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки пунктом 1.3 Інструкції № 385 не передбачено, що ця Інструкція не поширюється на суб`єктів господарювання, які проводять діяльність у сфері надання послуг з перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами в межах території України.

Щодо відсутності у позивача зареєстрованого виду діяльності слід зазначити, що відповідно до вимог з ч. 1 ст. 19, ст. 43 і 44 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання має змогу здійснювати будь-який вид діяльності, що не заборонений законом і на здійснення якого не слід отримувати ліцензії, незалежно від того, чи внесено інформацію про нього (код такої діяльності за КВЕД) до ЄДР.

Цей висновок підтверджує і сама суть кодів КВЕД, які містяться у ЄДР. Головне призначення кодів КВЕД - визначення і кодування основних і другорядних видів економічної діяльності юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців (розд. І Класифікації видів економічної діяльності ДК 009:2010, затвердженої наказом Держспоживстандарту від 11.10.2010 р. № 457, по тексту - КВЕД). Код КВЕД - це статистичний інструмент для впорядкування економічної інформації.

Код КВЕД не створює прав чи обов`язків для підприємств і організацій і не спричинює жодних правових наслідків

Отже, наявність кодів КВЕД певного виду діяльності у ЄДР не змушує суб`єкта господарювання займатися саме цим видом діяльності. А його відсутність не забороняє займатися певним видом діяльності (якщо він не заборонений чи не потребує отримання відповідного дозволу).

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач довів допущення порушень законодавства про автомобільний транспорт позивачем, як власником транспортних засобів, які підлягали перевірці, що відповідає фактичним обставинам справи. Надані відповідачем письмові докази в повній мірі спростовують твердження позивача.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржувані постанови Державної служби України з безпеки на транспорті № ПШ025589 від 23.10.2023 та № ПШ025651 від 06.11.2023 відповідають критеріям правомірності, встановленим в ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Отже, позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «БУРИНСЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» залишити без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді Л.В. Курило А.О. Бегунц