Справа № 240/4184/24
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2024-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року м. Житомир справа № 240/4184/24

категорія 112030300

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Токаревої М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціальної політики Коростенської районної військової адміністрації Житомирської області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом у якому просить:

- визнати протиправними дії Управління соціальної політики Коростенської районної військової адміністрації Житомирської області, що до відмови ОСОБА_1 в наданні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни;

- зобов`язати Управління соціальної політики Коростенської районної військової адміністрації Житомирської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та вирішити питання щодо видачі посвідчення члена сім`ї загиблого згідно із п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що вона є вдовою учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС ОСОБА_2 , який мав 2 групу інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та мав статус ветерана військової служби. Висновком Центральної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв`язку хвороб, що привели до інвалідності та смерті з впливом Чорнобильської катастрофи встановлено, що захворювання, що призвело до його смерті, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, у зв`язку з чим, позивач вважає, що на неї поширюються положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як на члена сім`ї померлої особи з інвалідністю та ветерана військової служби.

Справу призначено до розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідачем було подано відзив на позовну заяву за змістом якого він просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що згідно зі ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Дослідивши подані сторонами докази суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 є вдовою після смерті ОСОБА_2 , який мав захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Експертним висновком Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України по встановленню причинного зв`язку хвороб, що привели до інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС від 30.09.2020 №1762 встановлено, що захворювання ОСОБА_2 внаслідок якого настала інвалідність пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Згідно витягу з протоколу засідання штатної військово-лікарської комісії Збройних Сил України від 28.10.2023 №3810 захворювання, яке призвело до смерті ОСОБА_2 та причина смерті так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

ОСОБА_2 мав статус особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи, що підтверджується відповідним посвідченням.

Позивач звернулася до Управління соціальної політики Коростенської районної військової адміністрації Житомирської області, із заявою щодо видачі їй посвідчення, передбаченого Постановою КМУ №302 з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого».

Листом від 2812.2023 №10/6006 відповідач повідомив, що відсутні правові підстави для встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни. Додатково повідомлено, що у 2023 році позивачу відповідно до Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та п.10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 №551 видано посвідчення "Дружина померлого громадянина з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС".

Позивач вважає протиправною відмову, тому з метою встановлення їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачі відповідного посвідчення, вона звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно абз. 1 п.1 ст. 10 Закону №3551-XII до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни належать: 1) сім`ї осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів.

В свою чергу згідно ст. 7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

До осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Застосовуючи викладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.

Так, наявність у позивача права на отримання спірного посвідчення належить встановлювати шляхом перевірки дотримання позивачем умов, вказаних в абз. 1 п. 1 ст. 10 Закону №3551-XII.

Належність до «сімей померлих ветеранів війни» встановлюється за наявності сукупності обставин:

1) член сім`ї особи, яка належить до ст. 7 Закону №3551-XII;

2) така особа померла за обставин, які вказані саме у ст. 10 Закону №3551-XII.

Отже, ці обставини перевіряються судом почергово.

1. Дотримання умови належності до категорії «сім`ї осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону».

Згідно абз. 6 п. 1 ст. 10 Закону №3551-XII до членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, зазначених у цій статті, належать: один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні.

Так, позивач є «одним з подружжя», при цьому докази на підтвердження одруження вдруге в матеріалах справи відсутні, а відповідач не обґрунтовував спірну відмову цим аргументом. Отже, позивач належить до категорії «сім`ї осіб».

Щодо належності чоловіка позивача до осіб, зазначених у ст. 7 Закону №3551-XII суд зазначає, що ця норма, серед іншого, включає в себе таку категорію осіб як «військовослужбовці …, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних … з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи…» суд звертає увагу на таке.

Згідно копії військового квитка ОСОБА_2 приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 03.05.1986 по 05.07.1986.

Отже, чоловік позивача належить до категорії «військовослужбовці …, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних … з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи…».

Відповідно, позивачем дотримано умов належності до категорії «сім`ї осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону»

Дотримання умови «загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів».

Згідно експертного висновку від 30.09.2020 №1762 чоловік позивача мав захворювання, що призвело до смерті, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Саме з цього аспекту справи і виник спір, що розглядається судом, оскільки чоловік позивача помер від захворювання, а вказана норма права передбачає лише категорію «захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів». Тобто, саме для захворювання прямо не передбачено групи випадків, який мав місце в ситуації позивача. Вказана норма передбачає «захворювання пов`язане з перебуванням на фронті» та «захворювання, одержане в період проходження військової служби під час воєнних дій та конфліктів»,

Текстом абз. 1 п. 1 ст. 10 Закону №3551-XII виділено дві групи причин смерті: 1 поранення, контузія чи каліцтво; 2 захворювання. І для кожної групи причин визначено свої окремі ознаки: для першої «одержані під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків)», а для другої «пов`язане з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів». Позивач же ознаки групи «поранення, контузія чи каліцтво» застосувала до групи «захворювання», адже її чоловік помер саме через захворювання, що підтверджується наданим експертним висновком.

Тобто, для юридичної ситуації позивача абз. 1 п. 1 ст. 10 Закону №3551-XII є релевантним в наступній частині: «до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни належать сім`ї осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів».

Відповідно, формально відповідач обґрунтовано вказав, що згідно з абз. 1 п. 1 ст. 10 Закону №3551-XII не передбачено надання статусу члена сім`ї померлого ветерана війни для осіб, які померли внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, оскільки «виконання обов`язків військової служби» дійсно стосується випадків смерті в результаті отримання поранення, контузії чи каліцтва, а не захворювання.

Проте, відповідач не врахував, що чоловік позивача відповідає юридичній категорії «померлий внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій» і саме за цим критерієм позивач має право на отримання відповідного посвідчення.

Так, п. 1 ст. 7 Закону №3551-XII фактично ототожнено для цілей цього Закону щодо захисту прав відповідних осіб категорії «захист Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди» та «захист Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи», тобто прирівняно захист Батьківщини та виконання інших обов`язків, пов`язаних з перебуванням на фронті та ліквідацію наслідків Чорнобильської катастрофи.

Наведене, відповідно свідчить, що законодавець мав намір прирівняти ліквідацію Чорнобильської катастрофу із захистом Батьківщини та перебуванням на фронті, що повною мірою відповідає як масштабу трагедії, так і ступеню ризику та небезпеки для задіяних осіб. Відповідно, ліквідатори наслідків катастрофи на Чорнобильській АЕС для цілей захисту їх прав в межах Закону №3551-XII прирівняні до осіб, які здійснювали захист Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди. Відповідно, і члени сімей таких осіб в ст. 10 Закону №3551-XII користуються рівним ступенем захисту їхніх прав.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким в разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Більш того, відомості про залучення позивача до ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи відображено саме у його військовому квитку, а не будь-яких інших документах щодо обліку відповідних дій позивача, а залучення позивача до таких заходів здійснювалося шляхом проведення військових зборів (а не, наприклад, добровільно чи в інший спосіб). Тобто, ліквідація наслідків Чорнобильської катастрофи є унікальною подією, якій законодавець надав таку юридичну характеристику, що дозволяє прирівняти участь в такій ліквідації із воєнними діями.

Також включення діяльності залучених осіб з ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи до категорії «воєнні дії» є належним виходячи з фактичної подібності ознак такої діяльності до властивостей вказаної категорії, оскільки йдеться про діяльність військовослужбовців, яка координується та реалізується військовим командуванням, спрямована на захист населення від загальної небезпеки найвищого рівня. Обмеження прав таких ліквідаторів в спірній юридичній ситуації (щодо членів їх сімей) являло б собою порушення принципу верховенства права та не відповідало гарантіям прав людини, які закріплені законодавством України.

Отже, чоловік позивача входить до категорії осіб, які «померли внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій» виходячи з фактичного включення законодавцем в рамках Закону №3551-XII ліквідаторів наслідків катастрофи на Чорнобильській АЕС до осіб, які брали участь у воєнних діях для цілей соціального захисту таких осіб та використання ними гарантій, що визначені в цьому законі.

З огляду на викладене обраний відповідачем спосіб правозастосування зводиться до надання переваги форми над змістом, в свою чергу судом констатується обґрунтованість позиції позивача в цій справі в цілому, попри хибність викладених доводів позовної заяви.

За таких обставин наявні правові підстави для висновку про протиправність спірної відмови відповідача.

Аналогічне правозастосування за його фактичним результатом здійснено і Шостим апеляційним адміністративним судом у постанові від 15.04.2024 у справі №580/11682/23.

Щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

У разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 22.06.2023 у справі № 480/4288/21, від 22.09.2022 у справі № 380/12913/21.

Оскільки відповідач вже використав наявний у нього обсяг повноважень в юридичній ситуації позивача, зобов`язання його прийняти конкретне рішення, яке є єдиним можливим в наявній юридичній ситуації, не являтиме собою втручання в дискреційні повноваження відповідача.

Згідно з ч. 2ст. 9 цього Кодексу суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зокрема, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п. 4 ч. 2ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму N 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення", вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

- лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Одночасно, застосовуючи механізм належного захисту прав позивача та їх відновлення, користуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 9, ч. 2 ст. 245 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача встановити ОСОБА_1 статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видати відповідне посвідчення.

За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд також зауважує, що задовольняє позовні вимоги за змістом, однак приводить їх у відповідність до вимог законодавства, що забезпечити ефективний захист прав позивача.

Відповідно до положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений судовий збір за подання позову підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління соціальної політики Коростенської районної військової адміністрації Житомирської області (вул. Івана Франка, 5,м. Коростень, Житомирська обл., Коростенський р-н,11501, ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління соціальної політики Коростенської районної військової адміністрації Житомирської області, що до відмови ОСОБА_1 в наданні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.

Зобов`язати Управління соціальної політики Коростенської районної військової адміністрації Житомирської області встановити ОСОБА_1 статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видати посвідчення члена сім`ї загиблого згідно із п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнуваньУправління соціальної політики Коростенської районної військової адміністрації Житомирської області на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1211 грн.20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.С. Токарева