Справа № 542/963/24
Суддя: Кашуба М. І.
Дата ухвалення: 2024-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 542/963/24

Номер провадження 2-а/542/7/24

24 липня 2024 року селище Нові Санжари

Новосанжарський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Кашуби М.І.,

за участю секретаря судового засідання Журавель О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

в с т а н о в и в :

До Новосанжарського районного суду Полтавської області надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , в якому він просив скасувати постанову № 1139 від 29.04.2024 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700,00 грн, а також просив закрити справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210 КУпАП відносно нього.

Зазначив, що постанова є незаконною та необґрунтованою, оскільки при досягненні ним 27 річного віку, у липні 2017 року він прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 для того, щоб отримати військовий квиток надав необхідні документи та уточнив військово-облікові дані, водночас йому відмовили у видачі військово-облікового документа та після цього жодного разу не викликали повісткою. Крім того, жодного документа на підтвердження вчинення ним адміністративного правопорушення йому не було надано для ознайомлення. Після цього, 17.04.2024 йому зателефонував працівник поліції, який запропонував прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 та прибувши туди 19 квітня 2024 року самостійно, в його присутності було складено протокол про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210 КУпАП, з чим він не погодився, про що зазначив у протоколі. 29.04.2024 було винесено постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбачено ч. 2 ст. 210 та накладено адміністративне стягнення у розмірі 17000,00 грн.

Зауважив, що начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 29 квітня 2024 року було порушено розгляд справи про адміністративне правопорушення, оскільки позивач не був ознайомлений з матеріалами справи та не було заслухано його пояснень. Також відповідачем не було вжито заходів для повного, всебічного і об`єктивного з`ясування обставин, що мали значення, зокрема, не з`ясовано чи викликали ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 та чи дійсно він не з`являвся за викликом

Вказав, що норма статті 210 КУпАП є бланкетною та при її застосуванні потрібно використовувати законодавчі акти, які визначають правила військового обліку та запровадження в Україні особливого періоду.

Зазначив, що відповідачем не конкретизовано норми, яка була порушена, а також не зазначено за якою саме ознакою кваліфіковані дії за ч. 2 ст. 210 КУпАП, чи за ознакою повторності вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 цієї статті, чи за ознакою вчинення такого порушення в особливий період.

З цих підстав вважав постанову № 1139 від 29 квітня 2024 року незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 17 червня 2024 року позовну заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 25-26).

Позивач в судове засідання не з`явився, 23.07.2024 подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив скасувати постанову № 1139 від 29.04.2024 про притягнення його до адміністративної відповідальності та закрити провадження відносно нього за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210 КУпАП (а.с. 36).

Представник ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи належним чином повідомленим про день та час судового розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи чи відзиву на позов не надав.

За правилами частини 3 статті 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій. З огляду на наведене, судом визнано можливим провести розгляд справи за відсутності усіх її учасників.

Відповідно до ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом встановлено, що 19 квітня 2024 року начальником групи документального забезпечення другого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 старшим лейтенантом ОСОБА_2 складено протокол № 1139 про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210 КУпАП.

29 квітня 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_3 винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700,00 грн

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що в ході перевірки документів гр. ОСОБА_1 встановлено, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 при досягненні 27- річного віку не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження медичної комісії та отримання військового квитка чи тимчасового посвідчення військовозобов`язаного та станом на 19.04.2024 військовозобов`язаний ОСОБА_1 до другого відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 не з`явився, про причини неприбуття не повідомив, чим порушив правила перебування військовозобов`язаних на військовому обліку відповідно до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобо`язаних та резервістів, затвердженого постановою КМУ від 30.12.2022 № 1487, ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності також містить посилання на абз 5 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» із вказанням правової дефініції «особливого періоду» та посилання на Указ Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» із вказанням того, що в Україні розпочав діяти особливий період, який діє і дотепер.

В оскаржуваній постанові зазначено, що з урахуванням вищенаведених обставин гр. ОСОБА_1 скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210 КУпАП.

Винесенню вказаної постанови передувало складення протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210 КУпАП від 19 квітня 2024 року № 1139, який містить виклад інкримінованого позивачу правопорушення, що відповідає змісту встановленого у спірній постанові.

Надаючи оцінку доказам у справі, суд враховує наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, що також передбачено ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

За змістом ч. 1 ст. 210 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.

Частина 2 ст. 210 КУпАП в редакції на момент вчинення правопорушення, передбачає відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період діє в Україні з 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію".

Тобто, на дату винесення оскаржуваної постанови в Україні діяв особливий період.

Диспозиція ч. 1 ст. 210 КУпАП є бланкетною (вид норм права з точки зору рівня визначеності їх змісту), тобто передбачає вказівку про порушення вимог іншого нормативно-правового акта. Диспозиції бланкетних норм не встановлюють певних правил поведінки, а передбачають існування інших норм, розміщених в інших нормативних актах, у яких сформульовані конкретні правила поведінки, тому серед ознак, які мають бути відображені при викладенні суті правопорушення, обов`язковим є наведення конкретного нормативно-правового акту та пункту нормативно-правового акту, яким встановлюються відповідні правила та яких така особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не дотрималася, порушивши тим самим законодавчі приписи.

Зі змісту оскаржуваної постанови, долученої позивачем, вбачається, що йому інкримінується порушення вимог правил перебування військовозобов`язаних на військовому обліку відповідно до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобо`язаних та резервістів, затвердженого постановою КМУ від 30.12.2022 № 1487, а також ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Однак, наявне в протоколі та спірній постанові формулювання суті правопорушення, що ОСОБА_1 у зв`язку із набуттям 27-річного віку не прибув для проходження медичної комісії та отримання військового квитка чи тимчасового посвідчення військовозобов`язаного, на думку суду, не конкретизує дії позивача щодо порушення ним правил військового обліку.

Так, відповідач, викладаючи суть адміністративного правопорушення, не зазначив про граничний строк прибуття призовника до ІНФОРМАЦІЯ_2 , коли він повинен був прибути, не зазначив нормативний акт, яким зобов`язано призовників після набуття ними 27-річного віку у визначені строки прибути для взяття на військовий облік.

Відсутній у формулюванні суті правопорушення спірної постанови також і конкретний пункт правил перебування військовозобов`язаних на військовому обліку до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобо`язаних та резервістів, затвердженого постановою КМУ від 30.12.2022 № 1487, який порушив позивач.

А обов`язки, посилання на які маються в оскаржуваній постанові та описані у ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції на момент складення протоколу про адміністративне правопорушення):

- прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень призовника, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів;

- проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України;

- проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі;

- виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством;

та ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (у редакції на момент складення протоколу про адміністративне правопорушення):

- з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період;

- надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, Оперативно-рятувальній службі цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом ,-

- не відповідають суті викладеного в оскаржуваній постанові правопорушення у відповідності до диспозиції ч. 2 ст. 210 КУпАП, відтак- позивачу не інкримінуються.

Таким чином, фабула адміністративного правопорушення, що викладена у постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить чіткої кваліфікації правопорушення, за яке позивача притягнуто до адміністративної відповідальності, не відповідає об`єктивній стороні складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210 КУпАП, не відображає її істотних ознак, не містить посилання на конкретну норму, яка визначає обов`язок прибути у конкретний визначений законом строк до ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку із досягненням 27- річного віку.

Верховним Судом у постанові від 30.05.2018 у справі № 337/3389/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої: «постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень».

Тобто притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

Дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Така правова позиція узгоджується з позиціями, що викладені у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі № 524/5536/17, від 30.05.2018 у справі № 337/3389/16, від 17.07.2019 у справі № 295/3099/17 та від 05.03.2020 у справі № 607/7987/17.

Постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності є офіційним документом, рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, в якому, поміж іншого, має бути чітко зазначено опис обставин, установлених при розгляді справ та посилання на норму закону, який передбачає відповідальність за вказане адміністративне правопорушення. Така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.12.2018 у справі № 263/15738/16-а.

Натомість, вказаним вимогам оскаржувана постанова не відповідає.

Згідно з вимогами Кодексу України про адміністративні правопорушення особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності за наявності в її діях складу правопорушення, яке підтверджене належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При цьому суд зазначає, що у розумінні положень ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статті 73 КАС України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

А за правилами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 75 КАС України).

Достатніми, відповідно до приписів ст. 76 КАС України, є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При цьому, за змістом положень ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За правилами ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Суд констатує, що відповідачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження правомірності винесеної постанови.

Суд звертає увагу на те, що окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

Разом з тим, слід зазначити, що презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Потенційний обов`язок суб`єкта владних повноважень довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності в суді посилює його відповідальність при прийнятті рішень, вчиненні інших дій чи допущенні бездіяльності.

Враховуючи те, що за змістом ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, суд вважає, що стороною відповідача не доведено належними й допустимими доказами, достатніми у їх взаємозв`язку, правомірності оскаржуваної постанови та наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210 КУпАП, а тому позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Крім того, представник відповідача у судове засідання не з`явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав до суду відзиву на позов разом з доказами в його обґрунтування.

При цьому, суд враховує, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, а неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин кваліфікує як визнання позову в силу частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи те, що вищевказаними нормами КАС України чітко визначено зміст резолютивної частини рішення суду, тому на підставі ч. 2 ст. 9 КАС України з метою найбільш повного та ефективного захисту прав позивача, оскаржуване ним рішення слід скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно нього закрити.

Керуючись статтями 2, 5, 8, 9, 10, 72-79, 229, 241-246, 270-272, 286 КАС України, статтями 7, 9, ч. 2 ст. 210, 247, 251, 283, 287 КУпАП,

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити.

Скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 № 1139 від 29 квітня 2023 року у справі про адміністративне правопорушення про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 210 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 1700,00 грн.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення - закрити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя Кашуба М.І.