Справа № 300/4687/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2024-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/4687/23 пров. № А/857/9456/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року (ухвалене головуючим-суддею Скільським І.І. в порядку птисьмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківську) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ №98 від 03.07.2023 про відмову у призначенні йому пенсії за віком та зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату йому пенсії за віком з 11.05.2023, тобто дати отримання пенсійним органом первісної його заяви про призначення пенсії за віком.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.03.2023 позовні вимоги було задоволено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що для прийняття рішення про призначення пенсії згідно із законодавством України особам, які перебували на обліку в органах Пенсійного фонду російської федерації необхідно надати пенсійну справу, отриману в цих органах, в тому числі з документами про припинення виплати ними пенсії. Вважає, що оспорюване рішення є таким, що відповідає вимогам діючого законодавства, а позовні вимоги позивача є безпідставними.

Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 з 30.09.2011 перебував на обліку в управлінні ПФУ в Автономній Республіці Крим та отримував пенсію за вислугу років, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 .

До квітня 2023 року ОСОБА_1 постійно проживав на території Первомайського району Автономної Республіки Крим.

08.05.2023 позивач виїхав з АР Крим та зареєструвався, як внутрішньо переміщена особа за адресою : АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою №2605- від 08.05.2023.

09.05.2023 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ із заявою про виплату пенсії як внутрішньо переміщеній особі, яка переїхала з АР Крим, на яку листом №5129-4141/1-02/8-0900/23 від 06.06.2023 отримав відповідь про те, що згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління ПФУ №22-1 від 25.11.2005 (із змінами) (далі - Порядок №22-1), заява про перерахунок пенсії подається заявником особисто до територіального органу ПФУ (орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (сервісний центр). Тому, для продовження виплати пенсії у зв`язку зі зміною місця проживання (як внутрішньо переміщена особа), йому необхідно особисто звернутись до відділу обслуговування громадян (сервісний центр) ПФУ та подати відповідну заяву й оригінали документів або через Веб-портал електронних послуг ПФУ за допомогою кваліфікованого електронного підпису.

26.06.2023 ОСОБА_1 звернувся до Калуського об`єднаного управління ПФУ в Івано-Франківської області із заявою про призначення пенсії як внутрішньо переміщеній особі, яка переїхала з АР Крим, на яку листом №0900-0208-8/31377 від 05.07.2023 отримав відповідь про відмову у призначенні йому пенсії за віком. До зазначеного листа додано рішення ГУ ПФУ про відмову у призначенні пенсії №28 від 03.07.2023, яке мотивоване тим, що ОСОБА_1 була призначена пенсія на території АР Крим. Для прийняття рішення про призначення пенсії згідно законодавства України особам, які перебували на обліку в органах пенсійного фонду російської федерації необхідно надати пенсійну справу, отриману в цих органах, в тому числі з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного фонду російської федерації».

Вважаючи відмову пенсійного органу протиправною, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право на поновлення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин та, відповідно, відсутність чи неможливість витребування пенсійної справи й отримання атестату про припинення виплати пенсії органами пенсійного фонду російської федерації. Також, право пенсіонера на отримання пенсії не залежить від можливості пенсійного органу підтвердити припинення виплати пенсії останньому за попереднім місцем проживання. Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується те, що позивачеві було призначено пенсію за віком з 2011 року саме територіальними органами ПФУ, суд дійшов висновку про протиправність оспорюваного рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.3 ст.7 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб №1706-VII від 20.10.2014, який набрав чинності 22.11.2014 (далі - Закон №1706), громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до ст.52 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб №2262-ХІІ від 09.04.1992 (далі - Закон №2262), особам, які мають право на пенсію згідно з цим Законом, пенсія виплачується органами Пенсійного фонду України щомісяця, не пізніше останнього числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України, незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця його проживання, через організації, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №2262 врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №2262, затвердженого постановою правління ПФУ №3-1 від 30.01.2007 (далі - Порядок №3-1).

Відповідно до п.3, 11 розділу І Порядку №3-1, заява про поновлення пенсії подається заявником до органу, що призначає пенсію. Днем звернення за призначенням пенсії є день подання до органу, що призначає пенсію, заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами, а в разі пересилання заяви і документів поштою - дата їх відправлення уповноваженим органом (структурним підрозділом). Днем звернення за поновленням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.

Згідно п.5 розділу ІІ Порядку №3-1, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі особи та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії, та з урахуванням додатково наданих документів.

При переведенні з одного виду пенсії на інший, поновленні виплати пенсії особа може додатково подати документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім`ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку, підвищення та інші доплати).

Громадянами України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримали громадянства Російської Федерації та не одержують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, для поновлення виплати пенсії до наявних документів додається заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта. Орган, що призначає пенсію, здійснює поновлення виплати пенсії цим особам після надходження на запит пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення Російської Федерації.

Верховний Суд у постанові від 22.09.2021 по справі №308/3864/17 вказав, що відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку з відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення.

Судом встановлено, що позивач є громадянином України, пенсія за вислугу років призначена йому за законодавством України. Відповідач відмовив позивачу у поновленні пенсії через припинення відносин з російською федерацією та відсутністю паперової пенсійної справи.

Колегія суддів зазначає, що позиція відповідача суперечить принципу верховенства права, оскільки витребування пенсійної справи позивача з органу пенсійного фонду за попереднім місцем проживання (реєстрації) покладається саме на орган, що призначає (поновлює) пенсію, а позбавлення управління можливості направлення відповідного запиту про витребування пенсійної справи не може слугувати підставою для відмови у поновленні пенсії.

Право на поновлення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин та, відповідно, відсутність чи неможливість витребування пенсійної справи й отримання атестату про припинення виплати пенсії органами пенсійного фонду російської федерації.

При цьому, відповідач не надав доказів на підтвердження того, що позивач отримав громадянство російської федерації та одержував пенсію в органах пенсійного забезпечення російської федерації.

Таким чином, позивач, як громадянин України, має право на отримання пенсії, призначеної йому відповідно до законодавства України, за місцем реєстрації фактичного проживання.

Відтак, позивач має право на поновлення нарахування та виплати пенсії, а відмова відповідача у здійснення заходів для реалізації позивачем такого права є протиправною.

Суд першої інстанції слушно зауважив, що право на поновлення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин та, відповідно, відсутність чи неможливість витребування пенсійної справи й отримання атестату про припинення виплати пенсії органами пенсійного фонду російської федерації

Колегія суддів зазначає, що не поновивши виплату позивачу пенсії за його заявою лише з підстав відсутності паперової пенсійної справи, пенсійний орган допустив протиправну бездіяльність, оскільки за наявності інформації про умови призначення та період виплати ОСОБА_1 пенсії, ГУ ПФУ було зобов`язане поновити йому виплату пенсії за вислугою років відповідно до Закону №2262.

При цьому, за наявності всіх умов для виплати позивачу пенсії, встановлених Законом №2262 та Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, з урахуванням правового статусу введеного в Україні з 24.02.2022 воєнного стану через агресію російської федерації, невизначеністю щодо часу тривання воєнних дій і коли російська федерація поверне матеріали пенсійної справи позивача, ОСОБА_1 не може бути позбавлений права на пенсійне забезпечення на невизначений час.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Адміністративний суд з урахуванням фактичних обставин зобов`язаний здійснити ефективний захист порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч.4 ст.245 КАС України визначено, що суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Аналіз зазначених норм у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 КАС України свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст постанови, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.

Враховуючи вищенаведене, у зв`язку з встановленням судом факту невиконання відповідачем усіх покладених на нього обов`язків щодо отримання інформації стосовно виплати пенсії позивача та оригіналу пенсійної справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ефективним способом захисту та відновлення порушених прав позивача буде зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії позивачу з 26.06.2023 (дати звернення з відповідною заявою, за результатами якої було прийнято оспорюване рішення).

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обгрунтованості даного позову.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року по справі №300/4687/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук