Справа № 520/25301/23
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2024-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Кухар М.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 р. Справа № 520/25301/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Чалого І.С.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2024, м. Харків, по справі № 520/25301/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.07.2019 року по 09.08.2023 року включно; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.07.2019 року по 09.08.2023 року у сумі 388264 гривні 12 копійок включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2024 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.07.2019 року по 09.08.2023 року включно.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.07.2019 року по 09.08.2023 року у сумі 388264 гривні 12 копійок включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким залишити позовну заяву в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку, що стосується виплати 26.03.2021 на користь позивача 9976,78 грн, та виплати 27.07.2021 на користь позивача у сумі 2639,64 грн без розгляду, а у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує, що позивачем подано позов в частині позовних вимог (які обґрунтовуються виплатою 26.03.2021 на користь позивача 9976,78 грн., та виплатою 27.07.2021 на користь позивача 2639,64 грн.) після закінчення строків звернення до суду, встановлених законом. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховано позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та правову позицію Верховного Суду у постанові від 28.06.2023 у справі №560/11489/22. Також зазначив, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя.

Позивач правом на подачу відзиву не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач з 14.09.2016 року по 15.07.2019 року проходив військову службу та перебував на грошовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу від 15.07.2019 року №154 позивача 15.07.2019 звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

У період проходження військової служби позивачу не у повному розмірі виплачувалась індексація грошового забезпечення та не виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 року у справі №160/8351/20 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 15.07.2019 року.

26.03.2021 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 року у справі №160/8351/20 відповідачем виплачено на користь позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 15.07.2019 у сумі 9976.78 грн. із одночасним утримання військового збору 1,5%.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.12.2020 року у справі №160/8327/20 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення з 14.09.2016 року по 15.07.2019 року.

27.07.2021 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.12.2020 року у справі №160/8327/20 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення з 14.09.2016 року по 15.07.2019 року у сумі 2639.64 грн. із одночасним утримання військового збору 1,5%.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.02.2023 року у справі №160/16103/22 зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити на позивача індексацію грошового забезпечення за період з 14.09.2016 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 02.05.2023 року у справі №160/16103/22 зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.07.2019 включно відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, з урахуванням вже проведених виплат.

10.08.2023 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.02.2023 року у справі №160/16103/22 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення з 14.09.2016 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 у сумі 58826,10 грн. із одночасним утримання військового збору 1,5%.

Вважаючи, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити середньомісячне грошове забезпечення за період затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, визначеного ст. 117 КЗпП України. Вказав, що застосування алгоритму розрахунку частки заборгованості наведеного Верховним Судом у постановах від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, від 09 березня 2023 року у справі №520/899/21, від 05 квітня 2023 року у справі №560/13719/21 із одночасним зменшенням періоду розрахунку середнього заробітку до 6 місяців є взаємовиключним, оскільки зазначені вище постанови Верховного Суду винесені у період дії частини першої статті 117 КЗпП в редакція до 19.07.2022, якою було передбачено виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні. Зменшення періоду виплати середнього заробітку застосовується до правовідносин, що виникли після внесення змін до статті 117 КЗпП України у редакції, що почали діяти після 19.07.2022.Таким чином, застосування норм статті 117 КЗпП України у редакції, що почала діяти з 19.07.2022, якою передбачено зменшення (обмеження) виплати середнього заробітку, а саме не більше як за шість місяців є неможливим, оскільки на момент звільнення позивача, таких норм не існувало.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Спір у цій справі виник у зв`язку із невиплатою на користь позивача (військовослужбовця) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Як вбачається з виписки з карткового рахунку позивача у банку та не оспорюється відповідачем, на виконання судового рішення у справі № 160/8351/20 Військовою частиною НОМЕР_2 26.03.2021 року виплачено позивачу компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2018 по 2019 рік, у сумі 9976,78 грн./а.с. 9/

27.07.2021 на виконання судового рішення у справі №160/8327/20 позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення з 14.09.2016 по 15.07.2019, в сумі 2639,64 грн. /а.с. 11/

10.08.2023 на виконання судового рішення №160/16103/22 позивачу виплачено індексацію з 01.03.2018 по 15.07.2019 у розмірі 58826,10 грн./а.с.13/

Посилання позивача на виплачені йому суми компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2018 по 2019 рік, у сумі 9976,78 грн (у справі №160/8351/20) та індексацію грошового забезпечення з 14.09.2016 по 15.07.2019, в сумі 2639,64 грн (у справі №160/8327/20), колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивач не звертався до суду в межах місячного строку, визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України, щодо нарахування середнього заробітку за затримку виплати вказаної суми індексації, а тому ця сума не може входити до розрахунку суми грошового забезпечення, за невиплату якої підлягає нарахуванню середній заробіток у даній справі.

Тобто, у даній справі підлягає вирішенню питання щодо виплати середнього заробітку за час несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.07.2019 у сумі 58826,10 грн.

Колегія суддів зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Водночас, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

Проте, такі питання врегульовані КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Статтями 116, 117 КЗпП України, в редакції на момент звільнення позивача з військової служби та виключення зі списків військової частини, було передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 ст. 117 КЗпП України встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Нова редакція ст. 117 КЗпП України набрала чинності з 19.07.2022.

Так, за усталеною практикою застосування положень ст. 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, висновки яких враховано судом першої інстанції при вирішенні даного спору, та сформований з урахуванням того, що редакція ст. 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

У той же час, відповідно до ст. 117 КЗпП України, у чинній редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

При цьому, за висновками Верховного Суду, викладеними зокрема у постановах від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій ст. 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

Позивача звільнено 15.07.2019, а остаточний розрахунок було здійснено 10.08.2023. Таким чином, враховуючи дату звільнення позивача зі служби та дату проведення остаточного розрахунку, положення ст. 117 КЗпП України, кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 1488 днів, з яких до 19.07.2022 - 1100 днів.

Отже, у даній справі період з 15.07.2019 до 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією ст. 117 КЗпП України, яка не передбачала обмеження строком виплати у шість місяців, та можливості у разі наявності переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати із застосуванням принципу співмірності зменшувати таку виплату.

Період з 19.07.2022 по 10.08.2023 регулюється чинною редакцією ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Задовольняючи частково вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що застосування алгоритму розрахунку частки заборгованості наведеного Верховним Судом у постановах від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, від 09 березня 2023 року у справі №520/899/21, від 05 квітня 2023 року у справі №560/13719/21 із одночасним зменшенням періоду розрахунку середнього заробітку до 6 місяців є взаємовиключним, оскільки зазначені вище постанови Верховного Суду винесені у період дії частини першої статті 117 КЗпП в редакція до 19.07.2022 року, якою було передбачено виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні. Зменшення періоду виплати середнього заробітку застосовується до правовідносин, що виникли після внесення змін до статті 117 КЗпП України у редакції, що почали діяти після 19.07.2022.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині та зазначає, що статтю 117 КЗпП України в частині обчислення середнього заробітку слід застосовувати диференційовано, тобто спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

Період з дня звільнення (15.07.2019) до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19 липня 2022 року до 21 липня 2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин. Отже, до шестимісячного строку, в межах якого стягується середній заробіток (з 19 липня 2022 року після набрання чинності Законом № 2352-ІХ) не застосовуються принципи співмірності та пропорційності задля зменшення суми середнього заробітку.

Застосовуючи висновки Верховного Суду до обставин цієї справи, з урахуванням доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), відповідно до підпункту "л" пункту 1 якого визначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У відповідності до п. 5 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулось 15.07.2019, його середня заробітна плата (грошове забезпечення) повинна обчислюватися з виплат за попередні два місяці роботи.

В той час судом першої інстанції встановлено, що згідно відомостей, що містяться в довідці ОК-5 , грошове забезепечення ОСОБА_1 за травень 2019 складає 11116,20 грн., а за червень 2019 - 11116,20 грн.

Водночас, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, адже матеріали справи не містять довідки форми ОК-5, а тому розрахована сума середньоденного грошового забезпечення визначена судом першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи.

В той час, матеріали справи містять довідку про доходи №225/56/1104/фс, з якої вбачається, що заробітна плата ОСОБА_1 склала за травень 2019 - 11820,20 грн., а за червень 2019 - 11820,20 грн.

Враховуючи, що загальна кількість календарних днів: у травні 2019 року - 31 календарний день, у червні 2019 року - 30 календарних днів, середньоденний заробіток складає 387,55 (11820,20*2)/61.

Здійснюючи диференційований підхід до розрахунку суми середнього заробітку та враховуючи постанову Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22 спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: з 15.07.2019 до 18.07.2022 (1100 днів) та з 19.07.2022 до 10.08.2023 (388 днів, але не більше 6 місяців (183 дні)) включно.

В свою чергу, вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за вказаний період, який підлягає виплаті позивачу, колегія суддів зазначає таке.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Також, згідно висновків Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 щодо застосування ст. 117 КЗпП України, який неодноразово застосовувався ВС і в інших справах наведеної категорії, в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності, і цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Для вірогідного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який був би прямо пропорційний розміру невиплачених працівникові, який звільняється (в цій справі - з військової служби), сум, які належало виплатити при звільненні, важливо з`ясувати розмір усіх сум (складових грошового забезпечення), які особа, яка звільняється, мала отримати при звільненні.

На цьому акцентується увага у згаданій постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Загальний розмір середнього заробітку з 16.07.2019 по 19.07.2022 за 1100 календарних дні становить 426305 (1100 х 387,55 грн) та на думку колегія суддів є не співмірним із розміром виплачених при звільненні сум.

Згідно розрахунку нарахованого та виплаченого позивачу грошового забезпечення при звільненні, розмір належних позивачеві при звільненні виплат, який був виплачений, складає 99648,05 грн, з них: 28205,53 грн (грошове забезпечення в день звільнення), 61465,74 грн (2639,64+58826,10) - індексація грошового забезпечення на виконання рішення суду; 9976,78 грн. - грошова компенсація за невикористані календарні дні відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2018 по 2019 рік, яка виплачена на виконання рішення суду.

Водночас, суд першої інстанції при обрахунку частки заборгованості помилково зазначив загальну суму заборгованості (тобто не останню виплачену суму заборгованості - індексацію грошового забезпечення, що була виплачена 10.08.2023, а й грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік (у сумі 9976,78), та індексацію грошового забезпечення (у сумі 2639,64 грн), адже ці виплати були здійснені ще в 2021 році.

Оскільки строк звернення щодо нарахування середнього заробітку саме з включенням цих виплат пропущено, ця сума не може входити до розрахунку суми грошового забезпечення, за невиплату якої підлягає нарахуванню середній заробіток у даній справі.

Отже, загальний розмір виплат нарахованих позивачеві при виключенні із списків особового складу складає 99648,05 грн., а розмір індексації, яка виплачена на виконання судового рішення у справі № 160/16103/22 складає 58826,10 грн, тобто, частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, складає 59,03%.

Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідно до принципу співмірності розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні, та суд апеляційної інстанції враховує наведені вище висновки Верховного Суду (постанови від 27 квітня 2023 року у справі № 200/5415/20-а та від 08 червня 2023 року у справі № 340/681/20), згідно яких, запропонований ВС у справі № 480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати, як єдино правильний, чи обов`язковий, критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку, та обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Враховуючи викладене, застосовуючи критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, наведені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, колегія суддів вважає, що підлягають врахуванню наступні обставини:

- позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням 15.07.2019;

- з позовом щодо виплати спірної індексації (справа №160/ 16103/22) позивач звернувся у жовтні 2022 року, тобто, зі спливом трьох років після виключення зі списків військової частини;

- судове рішення у справі № 160/16103/22, на виконання якого нараховано індексацію грошового забезпечення, за затримку виплати якої позивач просить стягнути середній заробіток, набрало законної сили 02.05.2023;

- виплата індексації грошового забезпечення позивача на виконання судового рішення у справі № 160/16123/22 здійснена 10.08.2023 року у сумі 58826,10 грн;

- частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, складає 59,03%;

Підсумовуючи викладене, враховуючи критерії, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, у контексті обставин цієї справи, колегія суддів враховує, що загальна сума індексації, яка виплачена позивачу на виконання судового рішення, є більшою, ніж кошти, які фактично виплачені позивачу при звільненні в неоспорюваній сумі, однак, середній заробіток, з урахуванням визначеної частки коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, є значно більшим розміру виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні, і це зумовлено тим, що позивач зволікав зі зверненням до суду з позовом про стягнення не нарахованих та не виплачених йому відповідачем при звільнення сум, та звернувся до суду зі спливом близько трьох років після звільнення, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі, що дорівнює розміру своєчасно невиплачених сум - 58826,10 грн.

Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає відшкодуванню за період з 19.07.2022, але не більше ніж шість місяців включно, колегія суддів виходить з такого.

Оскільки період затримки розрахунку при звільненні, за який може бути визначено відшкодування (з урахуванням чинної редакції ст. 117 КЗпП) становить не більш як за шість місяців, кількість днів у вказаному періоді становить 183 дні. З урахуванням середньоденного заробітку позивача ( 387,55 грн) сума відшкодування становить 70 921,65 грн (183 х 387,55 грн) та така сума не підлягає зменшенню.

Отже, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права, колегія суддів дійшла висновку про стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку в загальному розмірі 129 747,75 грн ( 70 921,65+ 58826,10 ).

Наведеного вище не було враховано судом першої інстанції, який помилково не застосував до спірних правовідносин висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22 та від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, та не врахував диференційованого підходу до застосування ст. 117 КЗпП України за період до та після 19.07.2022.

Від так доводи апеляційної скарги відповідача є частково слушними та підлягають врахуванню під час розгляду цієї справи, що є підставою для зміни судового рішення в частині визначення суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача з відповідача.

У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції неправильно визначив суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, яку належить стягнути з відповідача на користь позивача, рішення суду першої інстанції у цій частині належить змінити з урахуванням висновків цієї постанови.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: "а", "б", "в", "г" пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції (крім витрат суб`єкта владних повноважень на сплату судового збору за подання апеляційної скарги, що не підлягають відшкодуванню відповідно до ст. 139 КАС України), судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2024 по справі № 520/25301/23 змінити, виклавши третій абзац резолютивної частини цього рішення в такій редакції:

"Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.07.2019 по 09.08.2023 у сумі 129 747 (сто двадцать дев`ять тисяч сімсот сорок сім) грн 75 коп".

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2024 у справі № 520/25301/23 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач І.С. Чалий
Судді І.М. Ральченко В.В. Катунов