Справа № 320/38076/23
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Аліменка В.О., Мельничука В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року (розглянута у письмовому провадженні, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2023 року, ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Київського окружного адміністративного суду , з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, із позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач, МЮУ), у якому просить суд:

1. Визнати протиправними дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення постанови від 16.05.2023 про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 16.05.2023 про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2.

06.11.2023, ухвалою суду вказана позовна заява була залишена без руху з підстав невідповідності останньої вимогам ч.ч. 1, 4, 5 ст. 161 КАС України (надання уточненої позовної заяви та надання доказів в обґрунтування позовних вимог).

01.12.2023 позивачем надано до суду уточнену позовну заяву, відповідно недоліки позову усунуто.

В обґрунтування поданого до суду позову позивач вказує про те, що у провадженні Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження ВП № НОМЕР_2, відкрите за заявою позивача на підставі виконавчого листа № 640/1052/20 виданого 05.06.2021 Окружним адміністративним судом міста Києва.

ОСОБА_1 вказує та наполягає, що Державним виконавцем заступником начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т.І. не вжито жодних заходів задля забезпечення виконання судового рішення, що визначені в ст.ст. 7, 18, 63, 75 Закону України "Про виконавче провадження", та на підставі постанови від 16.05.2023 безпідставно закінчено провадження без його фактичного виконання. Про факт винесення постанови про закінчення виконавчого провадження позивачу стало відомо 22.05.2023 із відомостей, які містяться в Автоматизованій системі виконавчого провадження.

Отримавши постанову від 16.05.2023 про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2, вважає таку протиправною та просить суд її скасувати, оскільки на даний час рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2021 у справі № 640/1052/20 не виконано в частині виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум при звільненні за період з 25.12.2019 по день фактичного розрахунку.

Позивач зазначила, що днем фактичного розрахунку є 12.12.2022, коли Офіс Генерального прокурора виплатив їй вихідну допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 37 756, 15 грн., відповідно, затримка виплати належних сум тривала з 25.12.2019 по 12.12.2022. Згідно рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2021 у справі № 640/1052/20 середньоденний заробіток позивача на час звільнення становив 1756,10 грн., період затримки тривав 741 робочій день. Таким чином, середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні вираховується наступним чином: 1756, 10 грн. х на 741 робочих днів = 1 301 270,10 грн.

Під час з`ясування у виконавця стану виконання рішення суду боржником, було отримано відповідь, в якій вказано, що з листа від Офісу Генерального прокурора листа від 16.01.2023 № 21-65вих-23, останній повідомляє про ускладнення виконання рішення суду через те, що головний бухгалтер З.Залужна вважає неможливим виконати рішення суду, посилаючись на КЗпП України та правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15ц. Позивач вважає, що дії боржника щодо поданої до суду заяви про ухвалення додаткового рішення суду є такими, що порушують принцип юридично визначеності та відсутність поваги до принципу res judicata, оскільки жодна із сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового судового рішення лише з метою проведення повторного слухання і нового вирішення справи.

Позивач додала, що 11.05.2023 на зарплатну карту ПАТ "Приватбанк" нею отримано кошти у сумі 31 680,13 грн. із зазначенням "Цільове призначення. Коментар: Офіс Генерального прокурора, зарплата за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 добровільне виконання постанови ВП № НОМЕР_2", але зауважила та наполягає, що вказана сума не є повним розрахунком за весь час затримки виплати належних сум при звільненні, яку боржник має заплатити згідно з рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 640/1052/20, така сума до виплати становить 1 301 270,10 грн. та виплачено лише 31 680,13 грн.

В спірній постанові зазначено підставу для закінчення виконавчого провадження за п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" є отриманий відповідачем лист Офісу Генерального прокурора № 21-1012-вих-23 від 11.05.2023 в якому повідомлено Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про виконання судового рішення, але зазначений лист в Автоматизованій системі виконавчого провадження відсутній та його зміст не відомий. Запитуючи лист боржника у відповідача, відповіді наразі не отримано.

ОСОБА_1 вважає, що дії боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 свідчать про небажання виконувати рішення та очевидним є факт, що протягом виконавчого провадження Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не здійснено жодної дії задля забезпечення та перевірки виконання рішення суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 16.05.2023 про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2021 у справі № 640/1052/20 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано бездіяльність Офіса Генерального прокурора протиправною в частині невнесення до наказу Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2161ц щодо звільнення ОСОБА_1 посилання на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та в частині невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку.

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, що складає 37 756,15 грн.

Зобов`язано відповідача доповнити наказ Генерального прокурора України від 21.12.2019 № 2161ц та трудову книжку записами з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні за період з 25.12.2019 по день фактичного розрахунку.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2021 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2021 - задоволено частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2021 скасовано в частині задоволення позовних вимог про визнання бездіяльності Офісу Генерального прокурора протиправною в частині невнесення до наказу Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2161 ц щодо звільнення ОСОБА_1 посилання на п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України та зобов`язання відповідача доповнити наказ Генерального прокурора України від 21.12.2019 №2161ц та трудову книжку записами з посиланням на п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, та прийняти в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог в цій частині - відмовлено.

У решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року - залишено без змін.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.07.2021 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2021 у справі № 640/1052/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2021 в частині нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 37 756, 15 грн. виконано Офісом Генерального прокурора 12.12.2022 в примусовому порядку.

17.12.2022 позивачем до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подано виконавчий лист №640/1052/20 від 05.07.2021 про виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум при звільненні за період з 25.12.2019 по день фактичного розрахунку.

26.12.2022 постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Тетяною Ігорівною, розглянуто заяву стягувача про примусове виконання виконавчого листа № 640/1052/20 виданого 05.07.2021 Окружним адміністративним судом м. Києва та відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 щодо примусового виконання виконавчого документу про зобов`язання Офіс Генерального прокурора виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні за період з 25.12.2019 по день фактичного розрахунку.

Боржник - Офіс Генерального прокурора, .

Стягувач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

В постанові в п. 2 зазначено про те, що Боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

В пункті 3 постанови вказано про стягнення з боржника виконавчого збору/основної винагороди 26800,00 грн.

Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження.

Боржником Офісом Генерального прокурора за ВП № НОМЕР_2 надіслано листа до відділу примусового виконання рішень від 16.01.2023 №21-65вих-23 (отриманий відділом 18.01.2023), в якому зазначено про те, що Окружним адміністративним судом міста Києва у рішенні від 23.03.2021, яке залишено в частині без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2021, у справі № 640/1052/20 не наведено розміру середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум при звільненні, який підлягає стягненню з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 за період з 25.12.2019 по день фактичного розрахунку, що фактично унеможливлює належне виконання рішення суду та повідомлено, що відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату ухвалення рішення суду) при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Офіс Генерального прокурора, окрім іншого, посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15 - ц про те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Офіс Генерального прокурора вказує, що враховуючи конкретні обставини справи, які мають юридичне значення, та критерії, визначені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Таким чином, враховуючи, що стаття 117 КЗпП України, визначаючи механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця, а також виходячи з того, що органи державної влади зобов`язані діяти виключно в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а отже у даному випадку Офіс Генерального прокурора позбавлений можливості самостійно визначати критерії оцінки пропорційності компенсації середнього заробітку за час затримки ОСОБА_1 розрахунку при звільненні, оскільки, ураховуючи вимоги чинного законодавства та судову практику Верховного Суду, дане питання належить до компетенції суду, що фактично унеможливлює визначення Офісом Генерального прокурора розміру компенсації та її сплату без зазначення конкретної суми судом у рішеннях у справі № 640/1052/20.

Водночас на виконання постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.09.2022 у справі № 640/1053/20, наказом Генерального прокурора від 14.11.2022 № 2159ц ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника відділу забезпечення підтримання публічного обвинувачення управління підтримання публічного обвинувачення в суді Генеральної прокуратури України з 25.12.2019.

Крім того, вказує, що Державною казначейською службою України у березні і червні 2021 року та у грудні 2022 року на підставі виконавчих листів Окружного адміністративного суду міста Києва у справах № 640/1053/20 та № 640/1052/20 здійснено безспірне списання грошових коштів, а саме у березні 2021 року середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, у сумі 37 756,15 грн, у червні 2021 року середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1 672 456,96 грн, у грудні 2022 року вихідної допомоги у розмірі 37 756,15 грн (суми вказані без виключення податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

Окремо звертає увагу, що у провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва перебуває адміністративна справа № 640/21105/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.02.2021 у справі № 640/1053/20 за період з 08.02.2021 по 14.11.2022 у розмірі 786 732,80 грн. та про те, що вказане свідчить про подвійне стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 грошових коштів з підстав, які є взаємовиключними (вимушений прогул при поновленні на посаді та затримку розрахунку при звільненні, якого фактично не було), за аналогічний період, починаючи з 25.12.2019 по дату винесення судами рішень у справах № 640/1053/20 та № 640/1052/20.

Боржник зазначив, що у даному випадку стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у справі № 640/1052/20 без порушення вимог чинного законодавства України та сталої практики Верховного Суду є неможливим.

В листі боржника від 10.02.2023 №21-220вих-23, надісланого до відділу (отриманий відділом 17.02.2023), додано, що з метою належного виконання рішення суду, 09.02.2023 Офісом Генерального прокурора подано до Київського окружного адміністративного суду заяву про ухвалення додаткового рішення суду у справі № 640/1052/20.

06.03.2023 ОСОБА_1 подано до МЮУ в порядку ст. 83 Закону України "Про виконавче провадження" скаргу на бездіяльність виконавця, (зареєстрована МЮУ 08.03.2023), враховуючи, що в постанові від 26.12.2022 про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_3 було зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів, зокрема, у зв`язку із відсутністю належних доказів виконання останнього боржником.

10.03.2023 ОСОБА_1 подано до Відділу звернення у порядку ст. 7 Закону України "Про звернення громадян" із проханням повідомити про вжиті заходи виконавцем в порядку ст.ст. 26, 63, 75 Закону України "Про виконавче провадження" в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2.

22.03.2023 виконавцем надіслано до боржника вимогу № 70612022/1 із посиланням на ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" та у зв`язку із отриманим від Офісу Генерального прокурора 18.01.2023 листа від 16.01.2023 №21-65вих-23 щодо ускладнення виконання рішення суду, а також листа від 10.02.2023 №21-220вих-23 про подання до суду заяви щодо ухвалення додаткового рішення, та оскільки станом на 22.03.2023 відсутня інформація про прийняття Київським окружним адміністративним судом заяви, - надати підтвердження направлення 09.02.2023 заяви до суду; інформацію надати в одноденний термін з дня отримання вимоги.

31.03.2023 відділом отримано лист від боржника від 29.03.2023 №21-640вих-23 із доказами направлення до Київського окружного адміністративного суду заяви від 09.02.2023 у вигляді копій поштових відправлень.

До позовної заяви позивачем надано адвокатський запит сформований 31.03.2023 №1/23 та надісланого до МЮУ із проханням повідомити про стан виконання рішення суду у справі №640/1052/20 та вжиті заходи відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно листа відділу примусового виконання рішень від 01.02.2023 № 12117/15309-33-23/20.1 повідомлено про надходження до відділу листа боржника від 16.01.2023 за №21-65вих-23 щодо ускладнення виконання рішення суду за виконавчим документом.

10.04.023 ОСОБА_1 направлено листа щодо отримання результатів за поданою скаргою на бездіяльність виконавця в порядку ст. 83 Закону України "Про виконавче провадження (зареєстрований МЮУ 13.04.2023, відділом 18.04.2023).

Боржником надіслано лист від 11.05.2023 № 21-1012вих-23 до відділу (зареєстрований МЮУ 15.05.2023, відділом 18.05.2023) на вимогу виконавця, в якому зазначено про направлення копій платіжних інструкцій, які підтверджують виконання постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.12.2022 НОМЕР_3 та відмічено, що розрахунок було здійснено виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності із посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду.

Зокрема, долучено платіжні інструкції від 10.05.2023 про виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за справою № 640/1052/20, ВП№НОМЕР_2: № 1706 на суму - 31 680,13 грн.; №1704 на суму - 7 083, 76 грн.; №1705 на суму - 590,31 грн.

16.05.2023 заступником начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Тетяною Ігорівною, при примусовому виконанні виконавчого листа № 640/1052/20 виданого 05.07.2021 Окружним адміністративним судом міста Києва, відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Підставою виконавцем вказано про лист Офісу Генерального прокурора № 21-1012-вих-23 від 11.05.2023, в якому повідомлено відділ про виконання рішення суду.

Постанова надіслана сторонам виконавчого провадження.

30.05.2023 позивачем подано скаргу в порядку ч. 3 т. 74 Закону України "Про виконавче провадження до МУЮ (зареєстровано МЮУ 01.06.2023, відділом 06.06.2023), в якій казано про те, що з Автоматизованої системи виконавчого провадження стало відомо про постанову від 16.05.2023, не погоджуючись із останньою, оскільки рішення суду залишилось не виконаним, стягувач звернулась із проханням скасувати постанову від 16.05.2023 про закінчення виконавчого провадження, зобов`язати виконавця вчинити усі необідні дії визначені ст.ст. 26, 63, 75 Законом України "Про виконавче провадження".

Також, позивач 24.05.2023 подала до відділу запит на публічну інформацію (зареєстрований МЮУ 31.05.2023, відділом 01.06.2023) щодо прохання направити лист Офісу Генерального прокурора від 11.05.2023 № 21-1012вих-23, на підставі якого було винесено постанову від 16.05.2023.

Суд зазначає, що з наданих до суду матеріалів виконавчого провадження №НОМЕР_2 не встановлено реагування відділу примусового виконання чи МЮУ на подані скарги та звернення стягувача, позивача за даною справою.

Також, такого реагування МЮУ, відділу примусового виконання, не встановлено судом під час дослідження відомостей з Автоматизованої системи виконавчого провадження за ідентифікатором доступу 5639ГА3А347Е.

Протилежному, відповідач по справі належних та достатні доказів до суду не надав.

Позивач отримавши постанову від 16.05.2023 про закінчення виконавчого провадження за ВП НОМЕР_2 звернулась до суду з даним позовом за захистом порушених прав та інтересів.

Відтак, позивач наполягає на протиправності дій та винесення постанови відділом примусового виконання рішень від 16.05.2023 про закінчення виконавчого провадження, оскільки боржником не виконано рішення Окружного адміністративного суду від 23.03.2021, виконавчого документу № 640/1052/20 виданого 05.07.2021 Окружним адміністративним судом міста Києва щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум при звільненні за період з 25.12.2019 по день фактичного розрахунку. Позивач вказує, що за рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 640/1052/20, спірна сума до виплати становить 1 301 270,10 грн. та виплачено лише 31 680,13 грн., що підтверджує роздруківкою з банківського рахунку. Також наполягає, що в мотивувальній частині рішення суду зазначено середній заробіток позивача, який мав врахувати Офіс Генерального прокурора при виконанні рішення суду.

Відповідач вважає спірну постанову законною, враховуючи отримані докази від боржник про виконання рішення суду, виконавчого документу № 640/1052/20 виданого 05.07.2021 Окружним адміністративним судом міста Києва.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Предметом спору в даній справі є дії відділу щодо винесеної постанови від 16.05.2023 про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із повним виконанням рішення суду, виконавчого документу за ВП НОМЕР_2, у зв`язку з чим, судом підлягає встановленню протиправність чи законність дій по винесенню спірної постанови відділом у відповідності до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України та з дотриманням судом принципів адміністративного судочинства визначеного ч. 3 вказаної статті цього кодексу.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною другою та четвертою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Колегія суддів зазначає, що за ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом

Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч. 1 ст. 373 КАС України).

Згідно частин 3-4 статті 373 КАС України виконавчий лист, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Протягом п`яти днів після набрання судовим рішенням законної сили виконавчий документ, зазначений в частині третій цієї статті, вноситься до Єдиного державного реєстру виконавчих документів, а його копія (текст), що містить інформацію про веб-адресу такого документа у Єдиному державному реєстрі виконавчих документів, надсилається стягувачу на його офіційну електронну адресу або у разі її відсутності - рекомендованим чи цінним листом.

Колегія суддів враховує у даній справі та зазначає, що за частинами 1-2, 4-5 статті 254 КАС України за заявою учасника справи, державного виконавця суд роз`яснює ухвалене ним судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення, шляхом постановлення ухвали.

Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо воно ще не виконано або не закінчився строк, протягом якого судове рішення може бути подане для примусового виконання.

Подання заяви про роз`яснення судового рішення зупиняє перебіг строку, встановленого судом для виконання судового рішення, а так само строку, протягом якого судове рішення може бути подане для примусового виконання.

Ухвалу про роз`яснення судового рішення або відмову у його роз`ясненні може бути оскаржено.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

За ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону № 1404-VIII строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

За ст. 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.

Порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 15 Закону № 1404-VIII сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Статтею 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, серед переліченого: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки, а також виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, з урахуванням вказаного, зокрема: 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; 2) проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; 3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; 16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; 18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; 22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (ч. 4 ст. 18 № 1404-VIII).

Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 19 Закону 1404-VIII сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи (ч. 4 ст. 19 Закону 1404-VIII).

Згідно ч. 5 ст. 19 Закону 1404-VIII боржник, серед іншого, зобов`язаний: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч. 8 ст. 19 Закону 1404-VIII).

Суд зазначає, що згідно п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону - за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Згідно частин 1-3 статті 63 Закону № 1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 75 Закону № 1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

За невиконання законних вимог виконавця, порушення вимог цього Закону, у тому числі за несвоєчасне подання або неподання звітів про відрахування із заробітної плати та інших доходів боржника, неподання або подання неправдивих відомостей про доходи і майновий стан боржника, ненадання боржником на вимогу виконавця декларації чи зазначення у декларації неправдивих відомостей або неповідомлення про зміну таких відомостей, неповідомлення боржником про зміну місця проживання (перебування) чи місцезнаходження або місця роботи (отримання доходів), а також за неявку без поважних причин за викликом виконавця, винні особи несуть відповідальність відповідно до закону. За наявності ознак кримінального правопорушення в діях особи, яка умисно перешкоджає виконанню рішення чи в інший спосіб порушує вимоги закону про виконавче провадження, виконавець складає акт про порушення і звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення (ст. 76 Закону № 1404-VIII)

Згідно ч. 1 ст. 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів (ч. 5 ст. 74 Закону № 1404-VIII).

За ч. 3 ст. 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Як встановлено матеріалам справи, що на виконанні у відділу примусового виконання рішень перебував виконавчий документ № 640/1052/20 виданий 05.07.2021 Окружним адміністративним судом міста Києва щодо зобов`язання Офісу Генерального прокурора виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні за період з 25.12.2019 по день фактичного розрахунку.

Офісом Генерального прокурора (лист боржника від 16.01.2023 за №21-65вих-23) через ускладнення виконання рішення суду за виконавчим документом, подано до Київського окружного адміністративного суду 09.02.2023 заяву про ухвалення додаткового рішення суду у справі № 640/1052/20.

Колегія суддів зазначає, що на час перебування виконавчого документа на виконані у відділі, подання позову до суду позивачем та вирішення судом вказаної справи, рішення суду у справі №640/1052/20 за наслідками отриманої заяви від Офісу Генерального прокурора про ухвалення додаткового рішення, відсутнє.

Та, боржником було здійснено нарахування та виплату ОСОБА_1 згідно платіжних інструкцій від 10.05.2023 щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за справою № 640/1052/20, ВП№НОМЕР_2: № 1706 на суму - 31 680,13 грн.; №1704 на суму - 7 083, 76 грн.; №1705 на суму - 590,31 грн., які долучені до листа від 11.05.2023 № 21-1012вих-23, надісланого до відділу на вимогу виконавця,

Зокрема, з даного листа вбачається, що боржником Офісом Генерального прокурора розрахунок та виплата була здійснена виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності із посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду.

Позивач в даній справі та під час виконавчого провадження НОМЕР_3 зазначала та наполягала, що боржником не виконано рішення суду, останньому відомо, що днем фактичного розрахунку є 12.12.2022, коли Офіс Генерального прокурора (далі - боржник) виплатив вихідну допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 37 756, 15 грн., відповідно, затримка виплати належних сум тривала з 25.12.2019 по 12.12.2022, що становить 741 робочий день. Враховуючи довідку Офісу Генерального прокурора від 27.02.2022 № 21-412зп про визначення середньоденного заробітку в розмірі 1756,10 грн., яка застосована судом в мотивувальній частині рішення, така підлягала застосуванню боржником під час виконання рішення суду, та до сплати мало бути 1 301 270,10 грн.

Зазначену довідку позивач також долучила до справи.

Позивач не заперечує про отримання на рахунок 31 680,13 грн., наполягає, що загальна сума до сплати складає 1 301 270,10 грн. та своїми діями, боржник намагається зменшити належну до сплати суму, а відповідач порушує її право на користування майном та очікування належного виконання рішення суду.

Інформацію, що наявна в Автоматизованій системі виконавчого провадження щодо нарахування решти сум за платіжними інструкціями №1704 на суму - 7 083, 76 грн.; №1705 на суму - 590,31 грн., суд враховує, та зазначає, що загальна сума яку вважає позивач належить їй до виплати не підтверджує за встановленими платіжними інструкціями отримання нею повного розрахунку та на її позицію щодо повного виконання рішення суду, із врахуванням також позиції боржника щодо здійснення вказаних виплат виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності із посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що в розумінні ст. 254 КАС України, роз`яснення рішення суду - це засіб виправлення формальних недоліків судового акта, який полягає в усуненні неясності судового акта, викладення рішення суду у більш ясній та зрозумілій формі. При цьому конкретного та вичерпного переліку критеріїв для визнання рішення незрозумілим процесуальний закон не визначає, але з його змісту слідує, що обґрунтування щодо незрозумілості має навести особа, яка звертається із заявою про роз`яснення судового рішення, що узгоджується із висновками Верховного Суду сформованих в ухвалах від 18 жовтня 2018 р. у справі № 823/867/16, від 21 серпня 2018 р. у справі № 803/3805/15.

Відповідно, суд зазначає, що за наявності наслідків розгляду заяви судом про роз`яснення рішення суду та набрання відповідним рішенням суду законної сили, не нівелює боржника від обов`язку виконання рішення згідно вимог чинного законодавства.

Належить зауважити, що виконанню боржником підлягав виконавчий документ №640/1052/20 виданий 05.07.2021 Окружним адміністративним судом міста Києва щодо зобов`язання Офісу Генерального прокурора виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні за період з 25.12.2019 по день фактичного розрахунку та, зокрема, забезпечення виконання рішення суду та перевірку такого виконання покладено на Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України за ВП НОМЕР_3.

За п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Так, за наслідками вирішення даного спору судом не встановлено належної перевірки виконавцем відділу виконання боржником Офісом Генерального прокурора виконавчого документу №640/1052/20 виданого 05.07.2021 Окружним адміністративним судом міста Києва, вимога та отримання доказів звернення боржника до суду про роз`яснення судового рішення не є діями, які вчинені на забезпечення виконання виконавчого документу, а є лише з`ясуванням причин не виконання останнього.

Суд вважає та вказує, що виконавець відділу мав усі повноваження на перевірку та забезпечення належного виконання боржником виконавчого документу, які визначені та надані йому Законом України "Про виконавче провадження", із застосуванням до боржника наслідків такого не виконання, враховуючи строки та зобов`язання боржника.

Посилання відповідача на те, що резолютивна частина рішення суду у справі №640/1052/20 не містить вказівки щодо суми, яку мав виплатити боржник стягувачу, суд не вважає такою, що нівелює виконавця від обов`язку належної перевірки вчинення дій боржником зобов`язального характеру за вказаним виконавчим документом, враховуючи предмет спору, специфіку здійснення роботодавцем виплат середнього заробітку за час затримки виплат належних сум при звільненні, маючи період, зазначення в мотивувальній частині рішення інформації про довідку Офісу Генерального прокурора від 27.02.2022 № 21-412зп щодо визначення середньоденного заробітку в розмірі 1756,10 грн., та враховуючи положення діючої постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Суд зауважує, що виконавець мав перевірити та вчинити усі дії щодо забезпечення належного виконання Офісом Генерального прокурора виконавчого документу №640/1052/20 щодо зобов`язання виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум при звільненні з 25.12.2019 по день фактичного розрахунку, враховуючи отримані від боржника згадані вище судом платіжні інструкції та врахувати зауваження боржника, що ним було здійснено таку виплату виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності із посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, що за своїм змістом не може свідчити про належне виконання виконавчого документу.

Як наслідок, дії відділу по винесенню спірної постанови від 16.05.2023 за ВП НОМЕР_3 про закінчення виконавчого провадження за п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VII є протиправними, спірна постанова підлягає скасуванню.

Суд також вважає необхідним вказати про бездіяльність відповідача по не реагуванню на отримані звернення та скарги позивача за спірним виконавчим провадження, що суд констатує але вказані обставини не є предметом спору в даній справі та обов`язкові оцінці судом при ухваленні рішення.

Відповідач по справі не надав суду належних та достатніх доказів щодо правомірності винесення спірної постанови із застосуванням п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VII, доказів виконання рішення суду, виконавчого документу боржником.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 3 ст. 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Згідно з ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Позивач обґрунтував та надав належні та достатні докази в обґрунтування поданого до суду позову, відповідач в свою чергу не довів правомірність та законність дій по винесенню спірної постанови.

Таким чином, суд робить висновок про протиправність дій відповідача по винесенню спірної постанови від 16.05.2023 про закінчення виконавчого провадження, вказана постанова винесена не у відповідності та з без дотриманням положень чинного законодавства, не відповідає ч. 2 ст. 2 КАС України.

Враховуючи заявлені позивачем позовні вимоги, суд вирішує такі шляхом визначення належного способу захисту встановлених судом порушених прав та інтересів позивача із застосуванням поглинанням дій, вчинених виконавцем відділу, винесеною протиправною спірною постановою.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При цьому, суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: В.О. Аліменко

В.П. Мельничук