Справа № 520/17213/24
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2024-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2024 р. № 520/17213/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 46 від 27.05.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 18.05.2024р., зарахувавши до страхового стажу періоди роботи по документам: період з 27.04.1983р. по 20.10.1994р., за трудовою книжкою колгоспника НОМЕР_1 ОСОБА_1 ; періоди з 01.04.1999р. по 31.08.1999р. та з 01.10.1999р. по 31.12.1999р., за трудовою книжкою НОМЕР_2 від 10.11.1978р. та архівною довідкою №Т-60 від 04.01.2024р., виданої комунальним підприємством Міський архів.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що Головним управлінням Пенсійного фонду в Одеській області прийнято протиправне рішення № 46 від 27.05.2024 про відмову у призначенні їй пенсії за віком, у зв`язку з чим звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 25.06.2024 відкрито спрощене провадження по справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, надав до суду відзив на позовну заяву, в якому вважає позовні вимоги позивача незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, зазначив, що після перевірки матеріалів електронної пенсійної справи Рішенням № 46 від 27.05.2024 Головним управлінням відмовлено в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки відсутній належним чином підтверджений страховий стаж. Страховий стаж позивачки складає 12 років 09 місяців. За наданими документами до страхового стажу не зараховано періоди згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 10.11.1978, а саме: роботи з 01.04.1999 по 03.04.2004, оскільки номер наказу про прийняття на роботу дописаний чорнилом іншого кольору. Зазначений період частково зарахований згідно даним, наявним в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5. Зарахування до страхового стажу періоду роботи згідно довідки про заробітну плату від 04.01.2024 №Т-60 можливо після підтвердження актом перевірки первинних документів; отримання допомоги по безробіттю з 20.05.2004 по 27.05.2004, оскільки відсутня підстава припинення виплати допомоги. Рекомендовано надати інформацію про періоди отримання допомог по безробіттю із зазначенням їх виду; навчання з 28.05.2004 по 06.09.2004, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про суми заробітку та сплату страхових внесків за зазначений період; роботи в колгоспі з 27.04.1983 по 20.10.1994 згідно трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 20.06.1985, оскільки не зазначено підстави внесення записів про виконання річного мінімуму трудової участі у громадському господарстві. Вказані обставини суперечать вимогам п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій від 25.11.2005 №22-1. Враховуючи викладені обставини, вважає, що дії Головного управління є правомірними та такими, що ґрунтуються на Конституції, Законах України, роз`яснювальних листах органів Пенсійного фонду. Просить відмовити в задоволенні позову.

У відповіді на відзив представник позивача не погодився з доводами викладеними у відзиві та правовою оцінкою у ньому. При цьому зазначив, що відповідач формально віднісся до прийому та перевірки заяви про призначення пенсії з додатками. Маючи достатні повноваження для перевірки документів, у разі сумніву у їх достовірності не здійснив належні дії (доказів та посилань на ці дії у відзиві не зазначено) та безпідставно позбавив позивачку права на соціальний захист (пенсію). Вважає, що у відзиві Відповідач не спростував твердження та аргументи стосовно суті позовних вимог. Тому дії відповідача повинні бути визнані протиправними.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Згідно із положеннями п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Отже, враховуючи вищевикладене, дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову і заперечень проти нього, суд встановив наступне.

Позивачка 18.05.2024 звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком.

За принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області було розглянуто заяву позивачки та прийнято рішення № 46 від 27.05.2024 про відмову в призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу від 21 до 31 років.

Так, згідно вказаного рішення від 27.05.2024 до страхового стажу не зараховано періоди згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 10.11.1978, а саме:

роботи з 01.04.1999 по 03.04.2004, оскільки номер наказу про прийняття на роботу дописаний чорнилом іншого кольору. Зазначений період частково зарахований згідно даним, наявним в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5. Зарахування до страхового стажу періоду роботи згідно довідки про заробітну плату від 04.01.2024 №Т-60 можливо після підтвердження актом перевірки первинних документів;

отримання допомоги по безробіттю з 20.05.2004 по 27.05.2004, оскільки відсутня підстава припинення виплати допомоги. Рекомендовано надати інформацію про періоди отримання допомог по безробіттю із зазначенням їх виду;

- навчання з 28.05.2004 по 06.09.2004, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про суми заробітку та сплату страхових внесків за зазначений період;

- роботи в колгоспі з 27.04.1983 по 20.10.1994, згідно трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 20.06.1985, оскільки не зазначено підстави внесення записів про виконання річного мінімуму трудової участі у громадському господарстві.

Позивачка не погодившись із вищевказаним рішенням звернулася до суду з даним позовом, в якому просить суд зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 18.05.2024, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи по документам: період з 27.04.1983 по 20.10.1994, за трудовою книжкою колгоспника НОМЕР_1 ОСОБА_1 ; періоди з 01.04.1999 по 31.08.1999 та з 01.10.1999 по 31.12.1999, за трудовою книжкою НОМЕР_2 від 10.11.1978 та архівною довідкою №Т-60 від 04.01.2024, виданої комунальним підприємством Міський архів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком зарахувавши до страхового стажу період роботи з 27.04.1983 по 20.10.1994, за трудовою книжкою колгоспника НОМЕР_1 , суд зазначає наступне.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

Умови призначення пенсії за віком визначені статтею 26 Закону № 1058-IV.

Так, згідно з частиною першою статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року, не менше 31 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року (частина 2 статті 26 Закону № 1058-IV).

Відповідно до копії паспорта громадянки України серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому на час звернення до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком від 18.05.2924 позивачка досягнула віку 63 років.

Суд звертає увагу на те, що згідно з статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637. Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Із аналізу вказаних вище положень Порядку № 637 слідує, що подання інших документів, окрім трудової книжки, для підтвердження трудового стажу з метою призначення пенсії здійснюється виключно у випадку, якщо в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 04.09.2018 у справі №423/1881/17 та від 30.11.2018 у справі №235/4179/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за №310 (далі по тексту - Основні Положення).

Відповідно до п.п. 1, 2 Основних Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (п.5 Основних Положень).

Згідно з п.6 Основних Положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Також, слід відмітити про встановлений взірець трудової книжки колгоспника, відповідно до якого трудова книжка колгоспника містить окремі розділи: ІІІ "членство в колгоспі", де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення, відомості про документ, на підставі якого внесений запис; ІV "відомості про роботу" - відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V "трудова участь у громадському господарстві" - встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.

Відповідно до п.8 Основних Положень трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.

Отож, виходячи з наведеного, можна дійти висновку про те, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).

Судом встановлено, що підставою для відмови пенсійним органом позивачці у призначенні пенсії за віком стала відсутність у неї достатнього страхового стажу.

В оскаржуваному рішенні пенсійним органом було вказано, що страховий стаж позивачки становить 12 років 09 місяців 14 днів. До страхового стажу не зараховано періоди роботи, зокрема, в колгоспі з 27.04.1983 по 20.10.1994, згідно трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 20.06.1985, оскільки не зазначено підстави внесення записів про виконання річного мінімуму трудової участі у громадському господарстві.

Надаючи оцінку твердженню про відсутність підстав внесення записів про виконання річного мінімуму трудової участі у громадському господарстві, суд зазначає наступне.

Відповідно до записів трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 20.06.1985, копія якої наявна в матеріалах справи, суд встановив, що позивачка: з 27.04.1983 прийнята в члени колгоспу; з 27.04.1983 направлена на роботу тепличницею; з 20.10.1994 звільнена від роботи у зв`язку з виключенням із членів колгоспу.

Суд зазначає, що на виконання пункту 5 та 6 Порядку ведення трудових книжок колгоспників, врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за №310, роботодавцем (колгоспом) вівся розділ трудової книжки колгоспника, який називався трудова участь у громадському господарстві, в якому зазначалися відомості встановлених у колгоспі річних мінімумів трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.

Так, у розділі трудова участь у громадському господарстві трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 20.06.1985 містяться записи про відпрацьований річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, а саме:

1983 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 190, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачкою - 196;

1984 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 307, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачкою - 318;

1985 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 306, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачкою - 308;

1986 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 305, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачкою - 313;

1987 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 306, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачкою - 309;

1988 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 305, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачкою - 313;

1989 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 305, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачкою - 307;

1990 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 306, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачкою 311;

1991 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 306, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачкою 309;

1992 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 282, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачкою 306;

1993 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 282, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачкою 287;

1994 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 231, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачкою 231.

Записи внесені на підставі «л/сч. (мовою оригіналу)» за 1983, 1984 1985, 1986, 1987, 1988, 1989, 1990, 1991, 1992, «л/счет (мовою оригіналу)» 1993, 1994 років, засвідчені підписом уповноваженої особи та печаткою колгоспу.

Такі записи підтверджують виконання позивачкою встановлених в колгоспі річних мінімумів трудової участі за період з 27.04.1983 по 20.10.1994 та містять підстави внесення таких записів, підпис уповноваженої особи та відтиск печатки колгоспу, а тому є помилковими доводи відповідача про не зазначення підстав внесення в трудову книжку записів про виконання річного мінімуму трудової участі у громадському господарстві.

З огляду на викладені обставини, суд вважає, що відповідач діяв всупереч законодавству у сфері пенсійного забезпечення, не зарахувавши до загального страхового стажу період трудової діяльності в колгоспі згідно записів у трудовій книжці колгоспника НОМЕР_1 з 27.04.1983 по 20.10.1994.

Таким чином, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 46 від 27.05.2024 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком є протиправним, тому підлягає скасуванню в цій частині.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності власного рішення в цій частині, яке є предметом оскарження, надано не було.

Разом з цим, суд дійшов висновку, що період роботи позивачки згідно трудової книжки НОМЕР_1 з 27.04.1983 по 20.10.1994 має бути зарахований до страхового стажу позивачки, оскільки недостовірності або інших ознак юридичної неточності в копії трудової книжки колгоспника не встановлено, а тому копію трудової книжки позивачки слід розглядати як належний та допустимий доказ у справі.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком зарахувавши до страхового стажу період роботи з 01.04.1999 по 31.08.1999 та з 01.10.1999 по 31.12.1999, за трудовою книжкою НОМЕР_2 від 10.11.1978 та архівною довідкою №Т-60 від 04.01.2024, виданої комунальним підприємством Міський архів, суд зазначає наступне.

В оскаржуваному рішенні пенсійним органом було вказано, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 10.11.1978, зокрема, роботи з 01.04.1999 по 03.04.2004, оскільки номер наказу про прийняття на роботу дописаний чорнилом іншого кольору. Зазначений період частково зарахований згідно даним, наявним в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5. Зарахування до страхового стажу періоду роботи згідно довідки про заробітну плату від 04.01.2024 №Т-60 можливо після підтвердження актом перевірки первинних документів.

Так, відповідно до відомостей трудової книжки серії НОМЕР_2 від 10.11.1978, копія якої наявна в матеріалах справи, суд встановив, що позивачка 01.04.1999 прийнята на посаду оператора мороженого ТОВ «Карпиджани», 03.05.2004 звільнена за ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.

Разом з тим, відповідно до архівної довідки №Т-60 від 04.01.2024, виданої виконавчим комітетом комунального підприємства Міський архів, в документах архівного фонду (особових рахунках, відомостях нарахування заробітної плати працівникам) ТОВ «Карпиджани» є відомості про нарахування заробітної плати ОСОБА_1 за період з квітня 1999 року по серпень 1999 року, а також з жовтня 1999 року по вересень 2000 року.

Вищевказана довідка видана виконавчим комітетом Комунального підприємства Міський архів, засвідчена підписами уповноважених осіб та печаткою установи.

Доказів зазначення недостовірних відомостей в цих документах матеріали справи не містять.

Отже, вищевказані записи підтверджують період роботи позивачки з 01.04.1999 по 31.08.1999 та з 01.10.1999 по 31.12.1999 в ТОВ «Карпиджани».

Відтак, слід дійти до переконання про те, що у даному конкретному випадку оскаржене рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 46 від 27.05.2024 стосовно відмови у зарахуванні до страхового стажу вищевказаного періоду роботи, не відповідає положенням законодавства та не може бути підставою для відмови у зарахуванні спірного періоду до страхового стажу позивачки.

Крім того, згідно з частиною 3 статті 44 Закону № 1058-ІV, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається дуже великий обсяг прав та обов`язків у органів Пенсійного фонду при вирішенні питання про призначення пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її призначення.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, під час неврахування позивачці періоду роботи з 01.04.1999 по 31.08.1999 та з 01.10.1999 по 31.12.1999 до страхового стажу, діяв необґрунтовано.

Таким чином, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 46 від 27.05.2024 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком є протиправним, тому підлягає скасуванню в цій частині.

Разом з цим, суд дійшов висновку, що період роботи позивачки згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 10.11.1978 та архівної довідки №Т-60 від 04.01.2024 з 01.04.1999 по 31.08.1999 та з 01.10.1999 по 31.12.1999 має бути зарахований до страхового стажу позивачки, оскільки недостовірності або інших ознак юридичної неточності в копіях документів не встановлено, а тому копію трудової книжки позивачки, а також архівної довідки слід розглядати як належний та допустимий доказ у справі.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Також, у позовній заяві та у відповіді на відзив позивач зазначила, що нею понесені судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги адвоката в сумі 8 000 грн, що підлягають стягненню з відповідача.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

На підтвердження витрат з оплати правової допомоги, понесених позивачем при розгляді позовної заяви в суді, до суду подано копії наступних документів: договору б/н про надання праввової допомоги від 04.03.2024, укладеного між позивачем та адвокатом Джевагою Сергієм Вікторовичем, додаткової угоди № 2 від 19.06.2024, акту № 2 приймання-передачі наданих послуг від 21.06.2024, акту № 3 приймання-передачі наданих послуг від 09.07.2024, фіскального чека на суму 5 000,00 грн, фіскального чека на суму 3 000,00 грн, ордеру серії АХ № 1194081, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідачем заперечень проти заяви позивача не викладено.

У зв`язку з наведеними обставинами суд зауважує, що відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

При цьому, незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 200/9888/19-а Верховний Суд виклав висновок щодо застосування статей 134, 139 КАС України в контексті ролі суду під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що відповідно до частини шостої статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до КАС України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19, від 30 червня 2022 року у справі №640/1175/20, від 11 серпня 2022 року у справі №300/2050/19.

Так, дослідивши договір б/н про надання правової допомоги від 04.03.2024, укладений між позивачем та адвокатом Джевагою Сергієм Вікторовичем, судом встановлено, що за даним договором адвокат Джевага С.В. взяв зобов`язання надати позивачу правову допомогу.

Додатковою угодою № 2 від 19.06.2024 погоджено вартість послуг, що надаються адвокатом.

З акту № 2 приймання-передачі наданих послуг від 21.06.2024 вбачається, що адвокатом надано позивачу послугу зі складання та направлення позовної заяви з додатками до суду. Вартість послуги складає 5 000,00 грн.

Позивачем було сплачено суму в розмірі 5 000,00 грн, що вбачається з фіскального чеку.

З акту № 3 приймання-передачі наданих послуг від 09.07.2024 вбачається, що адвокатом надано позивачу послугу зі складання та направлення відповіді на відзив до суду. Вартість послуги складає 3 000,00 грн.

Позивачем було сплачено суму в розмірі 3 000,00 грн, що вбачається з фіскального чеку.

Отже, згідно наданих документів, позивачем понесені витрати на правничу допомогу в загальному розмірі 8 000,00 грн.

Вивчивши подані позивачем докази суд встановив, що спір у даній справі не є складним як за обсягом доказів, так і за природою суджень суб`єкта владних повноважень, котрі були покладені в основу оскарженого рішення; причина виникнення спору, предмет спору, обсяг предмету доказування об`єктивно не вимагали вжиття значних зусиль для з`ясування справжніх обставин фактичної дійсності, вивчення змісту належних норм права, спростування мотивів суб`єкта владних повноважень.

Справа слухалась в порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін. Представником позивача було подано до суду позовну заяву та відповідь на відзив, інших дій не вчинялося. При цьому, подана представником позивача відповідь на відзив фактично повторює зміст позовної заяви, інших доводів щодо протиправності оскаржуваного рішення відповідача, ніж зазначено в позовній заяві, представником позивача у відповіді на відзив не викладено.

Також, матеріали справи не містять відомостей про збирання представником позивача доказів задля звернення до суду, обсяг наданих письмових доказів є незначним; всі надані докази наявні у позивача.

Відтак, суд доходить до переконання про те, що обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт на 8 000,00 грн є неспівмірним з обставинами даного конкретного спору та у даному конкретному випадку справедливим і співмірним відшкодуванням витрат заявника на професійну правничу допомогу буде сума в розмірі - 3 000,00 грн.

Згідно частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Так, на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, Одеська обл., Одеський р-н, 65012, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 46 від 27.05.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.05.2024 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду в даній справі, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи: з 27.04.1983 по 20.10.1994, за трудовою книжкою колгоспника НОМЕР_1 ; з 01.04.1999 по 31.08.1999 та з 01.10.1999 по 31.12.1999, за трудовою книжкою НОМЕР_2 від 10.11.1978 та архівною довідкою №Т-60 від 04.01.2024, виданої комунальним підприємством Міський архів.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області суму сплаченого судового збору в розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок) та суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 (три тисячі гривень 00 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН