Справа № 520/6531/19
Суддя: Лук'яненко М.О.
Дата ухвалення: 2024-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2024 р. № 520/6531/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марини Лук`яненко, розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 25.02.2019 №38-5606-2035, №0-2035, №0-2035, №0-2035, №33-5606-2035, №34-5606-2035.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.10.2019 позов задоволено; скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області №38-5606-2035, №0-2035, №0-2035, №0-2035, №33-5606- 2035, №34-5606-2035 від 25.02.2019, відповідно до яких ОСОБА_2 нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Другий апеляційний адміністративний суд постановою від 16.05.2023 рішення суду першої інстанції змінив з підстав та мотивів задоволення позову, виклавши його в редакції вказаної постанови. У іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.07.2020 було зупинено провадження у справі в зв`язку зі смертю позивача до встановлення його правонаступника.

Провадження у справі поновлено ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2023.

Другий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 18.04.2023 замінив первісного позивача у справі ОСОБА_2 на його правонаступника ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду від 04.04.2024 касаційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області задоволено частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

Зазначену справу відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями передано в провадження судді Харківського окружного адміністративного суду Лук`яненко М.О.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 06.05.2024 прийнято до розгляду дану справу в порядку загального позовного провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником нежитлових будівель, які відносяться до будівель промисловості, які в розумінні п.п. "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України (далі також ПК України) не є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а тому у нього відсутній обов`язок сплачувати вказаний податок. Крім того, вказує на безпідставне нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на нежитлові будівлі літ. «А-1» загальною площею 457,0 кв.м та літ. «Б-1» загальною площею 702,1 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки такі фактично припинили своє існування в результаті реконструкції у нежитлову будівлю літ. «В-2».

У судовому засіданні представник позивача вимоги адміністративного позову підтримала у повному обсязі. Зазначила, що ОСОБА_2 вчасно звернувся до Відповідача із заявою про проведення звірки, однак дана заява розглянута не була з невідомих для позивача причин. У подальшому за спливом визначеного законом строку для проведення звірки та без її проведення були прийняті спірні податкові повідомлення-рішення, які позивач вважає необгрунтованими та такими, що підлягає скасуванню.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримала відзив на позовну заяву, пояснила, що звірка не була проведення через розгляд ДПС України в адміністративному порядку скарги на податкове повідомлення-рішення, а в подальшому через сплив визначеного законом строк на її проведення. Вважала податкове повідомлення-рішення законним та обґрунтованим, а позов відповідно таким, що задоволенню не підлягає.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступне.

ОСОБА_2 був власником нежитлових будівель за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 .

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 був власником:

- нежитлової будівлі літ. «В-2» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 3 768,5 кв.м;

- нежитлової будівлі літ. «А-1» загальною площею 457,0 кв.м та літ. «Б-1» загальною площею 702,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ;

- нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 22 476,1 кв.м.

25.02.2019 контролюючим органом на підставі підпунктів 266.7.1 та 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України прийняті податкові повідомлення-рішення №38-5606-2035, №0-2035, №0-2035, №0- 2035, №33-5606-2035, №34-5606-2035, якими позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості», а саме:

- № 0-2035 за 2018 рік на суму 140 301,26 грн (3768,5 кв.м.х37,23 грн (1%х3723 грн) за нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: м. Харків, пров. Рубанівський, 3, літ. «В-2» загальною площею 3768,5 кв.м;

- № 34-5606-2035 на загальну суму 224 451,86 грн за нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: м. Харків, пров. Рубанівський, 3, літ. «В-2» загальною площею 3 768,5 кв.м, у тому числі:

за 2016 рік на суму 103 859,86 грн (3768,5 кв.м х 27,56 грн (2% х 1 378 грн);

за 2017 рік на суму 120 592 грн (3768,5 кв.м х 32 грн (1% х 3 200 грн);

- № 0-2035 за 2018 рік на суму 43 153,29 грн (1159,1 кв.м х 37,23 грн (1% х 3723 грн) за нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: м. Харків, пров. Рубанівський, 3, літ. «А-1» загальною площею 457 кв.м. та літ. «Б-1» загальною площею 702,1 кв.м;

- № 33-5606-2035 на загальну суму 69 036,36 грн за нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: м. Харків, пров. Рубанівський, 3, літ. «А-1» загальною площею 457 кв.м. та літ. «Б-1» загальною площею 702,1 кв.м., у тому числі:

за 2016 рік на суму 31 944,80 грн (1159,1 кв.м х 27,56 грн (2% х 1 378 грн);

за 2017 рік на суму 37 091,20 грн (1159,1кв.м х 32 грн (1% х 3 200 грн);

- № 38-5606-2035 на загальну суму 1 338 676,52 грн за нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 22476,1 кв.м, у тому числі:

за 2016 рік на суму 619 441,32 грн (22476,1 кв.м х 27,56 грн (2% х 1 378 грн);

за 2017 рік на суму 719 235,2 грн (22476,1 кв.м х 32 грн (1% х 3 200 грн);

- № 0-2035 за 2018 рік на суму 836 785,2 грн (22476,1 кв.м х 37,23 грн (1% х 3723 грн) за нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 22476,1 кв.м.

Позивач оскаржив вказані рішення в адміністративному порядку, однак рішенням ДФС України від 04.06.2019 скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а спірні податкові повідомлення - рішення - без змін.

Не погодившись з податковими повідомленнями-рішеннями, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктом "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 ПК України).

Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Крім того, застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості").

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", що включає підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості"; 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки з його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.

Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як у даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17.02.2020 у справі №820/3556/17, якою судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду вирішила частково відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 справа №806/2676/17, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств, та сформувати новий правовий висновок, відповідно до якого визначено, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

ОСОБА_2 був засновником юридичної особи Приватна фірма "Алекс-3", одним з видів діяльності якої за КВЕД 22.23 було виробництво будівельних виробів із пластмас, відповідно до даних витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Однак при цьому жодних інших доказів використання позивачем належних йому будівель у виробничому процесі суду не надано.

Тому не можна достеменно стверджувати використання позивачем нежитлових будівель у господарській діяльності, спираючись лише на те, що ОСОБА_2 був засновником юридичної особи Приватна фірма "Алекс-3", одним з видів діяльності якої за КВЕД 22.23 є виробництво будівельних виробів із пластмас.

А отже, у цій справі не встановлено підстав для застосування п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, оскільки відсутні умови, які передбачають можливість такого застосування, а саме - використання об`єктів нерухомості за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Щодо питання застосування контролюючим органом підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України у поєднанні із встановленими ставками податку для певних типів нежитлових приміщень, то суд зазначає наступне.

На думку суду, у зв`язку з не визначенням до якого типу нежитлової нерухомості відносяться нежитлові будівлі позивача, контролюючим органом при нарахуванні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, застосовано хибні ставки податку.

Відповідно до пункту 12.4.1 пункту 12.4 статті 12 ПК України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належить встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом.

Згідно з підпунктом 14.1.129-1. пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, їх складові частини, що не є об`єктами житлової нерухомості. До об`єктів нежитлової нерухомості відносяться:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

Відповідно до статті 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлює, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

За правилами підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Отже, за загальним правилом, об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три (станом на 01.01.2016) та 1,5 відсотка (станом на 01.01.2017 та 01.01.2018) розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Таким чином, відповідно до приписів пункту 12.4.1 пункту 12.4 статті 12 ПК України органи місцевого самоврядування, серед іншого, встановлюють ставки податку на нерухоме майно, а саме для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому у підпункті 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України законодавець встановив максимальну межу розміру такого податку (1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування) та надав право органу місцевого самоврядування на диференціацію розміру ставки податку залежно від (1) місця розташування (зональності), (2) виду нерухомості, (3) особи платника податку. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 серпня 2020 року (справа №480/631/19).

Судом встановлено, що у 2016 році ставки податку на нерухоме майно встановлювались відповідно до Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у місті Харкові (додаток 1 до Рішення 4 сесії ХМР 6 скликання від 12.01.2011 №126/11 «Про врегулювання питань справляння податків на території міста Харкова відповідно до норм Податкового кодексу України» (в редакції Рішення 36 сесії ХМР 6 скликання «Про внесення змін до Рішення 4 сесії ХМР 6 скликання від 12.01.2011 №126/11 Про врегулювання питань справляння податків на території міста Харкова відповідно до норм Податкового кодексу України» від 21.01.2015 №1793/15).

При цьому, у Додатку 1 до Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, встановлені ставки податку на нерухоме майно залежно від типу та зони нежитлової нерухомості.

У 2017-2018 роках згідно із пунктами 1 -3 додатку № 1 рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання № 542/7 від 22.02.2017 "Про місцеві податки та збори у місті Харкові", ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, визначалися у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м. бази оподаткування. Ставка податку для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних (крім об`єктів, визначених п. 3) та юридичних осіб, встановлюється у розмірі 1 відсоток. Ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у таких розмірах: 1) будівлі готельні 1 відсоток; 2) будівлі офісні 1 відсоток; 3) будівлі торговельні 1 відсоток; 4) гаражі 0,1 відсотка; 5) будівлі промислові та склади 0,25 відсотка; 6) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) 1 відсоток; 7) господарські (присадибні) будівлі 0 відсотків; 8) інші будівлі 0,1 відсотка.

У цій справі податковий орган вказував, що відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у графі «Тип майна» зазначено лише нежитлові приміщення без детальної конкретизації. Інших документів, які б конкретизували приналежність нежитлових будівель до певної категорії, ОСОБА_2 до контролюючого органу не надавав, при цьому скористався правом на проведення звірки.

Підпункт 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 ПК України передбачає, що платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за своєю податковою адресою для проведення звірки даних щодо: об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку; розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку;

права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку.

У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за своєю податковою адресою платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

У постанові від 29 червня 2023 року (справа №520/342/21), ухваленій у подібних до цієї справи правовідносинах, Верховний Суд, застосовуючи наведену вище норму податкового законодавства, виснував, що платник податків не позбавлений можливості надати до податкового органу уточнюючі документи щодо характеристик оподатковуваних будівель для правильного розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, шляхом застосування відповідних коефіцієнтів для обчислення такого податку.

Суд зазначає, що у випадку не реалізації платником податків права на проведення звірки даних відсутні підстави для посилань в подальшому на відомості, що можуть мати вплив або на віднесення належного йому нерухомого майна до об`єкта оподаткування взагалі, або ж на розмір ставки податку. Подібний підхід Верховний Суд застосував у постанові від 09 серпня 2022 року (справа №819/1339/16).

Як зазначив Верховний суд при касаційному розгляді даної справи: встановлення обставин звернення позивача до контролюючого органу із заявою про проведення звірки даних має визначальне значення у цій справі, оскільки може вплинути на результат вирішення спору.

Судом встановлено, що 27.03.2019 ОСОБА_2 звернувся до контролюючого органу із заявою про проведення звірки даних в порядку п.266.7.3. ст.266 ПК України, однак жодної відповіді на вищезазначену заяву не отримав.

Представник відповідача у судовому засідання зазначила, що дана звірка проведена вчасно не була через загруженість податкових органів, а в подальшому через розгляд скарги позивача на податкове повідомлення-рішення в адміністративному порядку.

Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 31 березня 2015 року № 1-рп/2015 вказав, що складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005).

За своєю суттю принцип правової визначеності в аспекті податкових правовідносин вимагає, аби законодавчі норми, якими визначаються загальнообов`язкові правила поведінки відповідних суб`єктів, були чіткими та зрозумілими, стабільними й несуперечними, а також передбачуваними.

За своєю сутністю передбачуваність в контексті права означає можливість передбачити наслідки своїх дій чи бездіяльності на основі чітких та зрозумілих законодавчо сформованих правил. Суб`єкти права на підставі аналізу відповідних норм повинні розуміти заздалегідь, які їхні дії або бездіяльність є передумовою застосування відповідальності, зокрема шляхом накладення штрафних санкцій.

За змістом пункту 170 Рішення Європейського Суду з прав людини (далі також - ЄСПЛ) у справі Олександр Волков проти України формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (див. рішення від 24 квітня 2008 року у справі C.G. та інші проти Болгарії (C. G. and Others v. Bulgaria), заява №1365/07, п.39).

Щодо якості закону ЄСПЛ у пункті 169 вищенаведеного рішення зауважує, зокрема, що закон має бути доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе (див., серед інших джерел, рішення від 25 березня 1998 року у справі Копп проти Швейцарії (Корр v. Switzerland), п. 55, Reports of Judgments and Decisions 1998-II).

За змістом рішення ЄСПЛ у справі Кантоні проти Франції (CANTONI v. FRANCE) від 11 листопада 1996 року обсяг поняття передбачуваність значною мірою залежить від змісту правової норми, сфери, на яку він розрахований, а також кількості та статусу тих, кому він адресований.

Окрім того, за змістом рішень ЄСПЛ у справах Вєренцов проти України, Кантоні проти Франції відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить в тому числі й на судових органах, які застосовують та тлумачать закони. Роль судового рішення, покладена на суди, полягає саме в тому, щоб розвіяти такі сумніви щодо тлумачення, які залишаються, беручи до уваги зміни в повсякденній практиці.

Превентивним засобом недотримання законодавцем верховенства права є впровадження та існування в Україні принципу презумпції правомірності рішень платника податку (in dubio pro tributario).

Саме порушення наведеного принципу слугувало неодноразовою підставою для ухвалення Європейським судом з прав людини рішень, якими констатувалась обставина наявності в українського податкового законодавства неузгодженостей та помилкового тлумачення такого законодавства на користь держави (зокрема див. справи Сєрков проти України Щокін проти України, Довбишев проти України).

Отже, мова йде не стільки про загальнообов`язкове усунення юридичних колізій, яке є одночасно і правом (повноваженням), і процесуальним обов`язком суду при звичайному (безвідносно до виду правовідносин) правозастосуванні, скільки про порядок вирішення ситуацій, у яких стикаються (конфліктують) інтереси платника податків і контролюючого органу, а норми податкового права, що регулюють такі правовідносини, прямо чи внаслідок їх тлумачення, а також у своїй сукупності, не є однозначними та допускають множинне трактування їхніх прав та обов`язків, внаслідок якого можливе вирішення справи як на користь платника, так і проти нього.

Таким чином, вирішуючи питання чи реалізоване платником податків право на проведення звірки даних та відсутності підстав для посилань у подальшому на відомості, що можуть мати вплив або на віднесення належного йому нерухомого майна до об`єкта оподаткування взагалі, або ж на розмір ставки податку, необхідно враховувати положення підпункту 4.1.4. пункту 4.1. статті 4 та пункту 56.12. статті 56 ПК України.

Принцип in dubio pro tributario (презумпція правомірності рішень платника податків) закріплений в підпункті 4.1.4. пункту 4.1. статті 4 ПК України, згідно з яким, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

На цьому принципі засноване і закріплене в пункті 56.21 статті 56 ПК України правило. Так, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення ухвалюють на користь платника податків. Таким чином, враховуючи наведені норми платник не може зазнавати негативних наслідків у вигляді відповідальності за не проведення звірки даних, оскільки в даному випадку встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 звертався із відповідною заявою щодо проведення звірки даних і остання не були проведена з незалежних від нього причин.

Сама юридична конструкція норми пункту 56.21 статті 56 ПК України дає підстави стверджувати, що презумпція застосовна не лише у ситуації прямої суперечності норм, але й у будь-якій іншій ситуації невизначеності в процесі правозастосування. Для її застосування необхідно і достатньо виявлення двох або більше альтернативних варіантів правомірної поведінки, обравши найвигідніший для себе з яких платник має почуватися захищеним від можливих негативних наслідків як з боку контролюючого органу, так і суду. До того, наведеною нормою охоплюються не лише очікування платника, запровадженням у податковому законодавстві цієї презумпції як принципу (основної засади) накладається відповідний таким очікуванням обов`язок вибору визначеного нею варіанту поведінки і контролюючим органом, і судом. При цьому тягар доведення хибності (відсутності правових підстав) обраного платником варіанту поведінки покладається законом на контролюючий орган.

Враховуючи характер принципу in dubio pro tributario у демократичному суспільстві має бути підхід, відповідно до якого - істотні правові сумніви мають тлумачитися на користь платника.

У пунктах 70-71 рішення по справі Рисовський проти України (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу належного урядування, зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах Беєлер проти Італії (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, Онер`їлдіз проти Туреччини (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, Megadat.com S.r.l. проти Молдови (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, Тошкуца та інші проти Румунії (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах Онер`їлдіз проти Туреччини (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та Беєлер проти Італії (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58, Ґаші проти Хорватії (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, Трґо проти Хорватії (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67).

У рішенні Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 (справа № 1-6/2018) зазначено, що основними елементами конституційного принципу верховенства права є справедливість, рівність, правова визначеність. Конституційні та конвенційні принципи, на яких базується гарантія кожному прав і свобод осіб та їх реалізація, передбачають правові гарантії, правову визначеність і пов`язану з ними передбачуваність законодавчої політики, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005). Принцип правової визначеності вимагає від законодавця чіткості, зрозумілості, однозначності правових норм, їх передбачуваності (прогнозованості) для забезпечення стабільного правового становища.

Аналізуючи наявність легітимної мети втручання держави у майнові права позивача за обставин, що склалися у цій справі, суд у справі бере до уваги те, що держава не створила такого правового регулювання і фактичних умов, за яких позивач не міг завчасно передбачити, що звірка даних за його заявою не буде проведена, що унеможливить її проведення в подальшому через сплив визначеного законом строку для такої звірки.

Разом з тим, враховуючи встановлення у судовому процесі вірного об`єкту оподаткування та його вартісного вираження, суд не позбавлений можливості виділити із загального обсягу грошових зобов`язань суму, яка збільшена правомірно та скасувати рішення суб`єкта владних повноважень у частині.

На переконання суду, такі дії не є підміною повноважень контролюючого органу, а є способом відновлення порушених прав та інтересів та справедливості в цілому, що відповідає повноваженням адміністративного суду.

Отже, оскільки відповідачем не визначено, до якого типу нежитлової нерухомості відносяться нежитлові будівлі позивача, невірно визначено ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 1 відсотка та 2 відсотків при нарахуванні ОСОБА_2 податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, суд вважає за вірним застосувати ставку 0,1% та 0,2% за об`єкт нерухомості до якого застосовується ставка "інші будівлі", суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині застосування ставки "інші будівлі", та виділяє із загального обсягу податкового зобов`язань за платежем податк на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, суму, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості збільшена правомірно, а саме:

м. Харків, пров. Рубанівський, 3, літ. «В-2» загальною площею 3768,5 кв.м;

- за 2018 рік на суму 14 030,13 грн (3768,5 кв.м.х3,723 грн (0,1%х3723 грн) за 2016 рік на суму 10385,99 грн (3768,5 кв.м х 2,756 грн (0,2% х 1 378 грн); за 2017 рік на суму 12059,20 грн (3768,5 кв.м х 3,2 грн (0,1% х 3 200 грн);

АДРЕСА_2 загальною площею 22476,1 кв.м, у тому числі:

за 2016 рік на суму 61944,13 грн (22476,1 кв.м х 2,756 грн (0,2% х 1 378 грн);

за 2017 рік на суму 71923,52 грн (22476,1 кв.м х 3,2 грн (0,1% х 3 200 грн);

за 2018 рік на суму 83678,52 грн (22476,1 кв.м х 3,723 грн (0,1% х 3723 грн), в іншій частині спірні податкові повідомлення рішення підлягають скасуванню.

Стосовно нежитлових будівель за адресою: АДРЕСА_1 , то як зазначив позивач, 15.12.2003 року ОСОБА_2 придбав нежитлові будівлі літ. «А-1» (площею 457, 0 кв.м.) та літ. «Б-1» (площею 702, 1 кв.м.) на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємельяновою І.Г., який зареєстрований в реєстрі за № 4034.

В подальшому, як пояснив представник позивача, ОСОБА_2 здійснив реконструкцію вказаних будівель за адресою: м. Харків, провулок Свердлова, 3 літ. «А-1» (площею 457, 0 кв.м.) та літ. «Б-1» (площею 702, 1 кв.м.), за наслідком чого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» зареєстровано нежитлову будівлю літ. «В-2» (площею 3768, 5 кв.м) та виготовлено відповідний технічний паспорт.

З метою визнання за позивачем права власності на нежитловий будинок літ. «В-2» (площею 3768, 5 кв.м) за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 31.07.2007 року по справі № 2-4228/07 за ОСОБА_2 визнано право власності на нежитлову будівлю літ. «В-2» (площею 3768, 5 кв.м) за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вищезазначеного рішення суду, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15.10.2010 року внесено відповідний запис про реєстрацію за ОСОБА_2 нежитлової будівлі літ. «В-2», загальною площею 3768, 5 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 (а.с. 113).

Таким чином, наслідком реконструкції будівель літ. «А-1» та літ. «Б-1» за адресою: АДРЕСА_1 стали обставини реєстрації будівлі літ. «В-2» загальною площею 3768, 5 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 , факт чого підтверджено Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 31.07.2007 року по справі № 2-4228/07).

Відтак, будівлі літ. «А-1» та літ. «Б-1» за адресою: м. Харків, провулок Свердлова, 3 не є окремими (самостійними) об`єктами оподаткування, внаслідок їх знищення в процесі реконструкції, що в свою чергу виключає обов`язок позивача сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Що ж стосується доводів відповідача про те, що будівлі літ. «А-1» та літ. «Б-1» за адресою: АДРЕСА_1 є окремими (самостійними) об`єктами оподаткування, оскільки сам факт реконструкції нерухомого майна не свідчить про втрату власником права власності на таке майно, то вони не заслуговують на увагу, оскільки судами встановлено внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення (погашення) права власності ОСОБА_2 на нежитлові будівлі літ. «А-1» (площею 457,0 кв.м.) та літ. «Б-1» (площею 702,1 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 .

А тому податкове повідомлення рішення №0-2035 за 2018 рік підлягає скасуванню.

Також суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів позивача), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Стосовно розподілу витрат зі сплати судового збору, суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позову в розмірі 9605,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією.

З огляду на часткове задоволення позову, Позивачу належить присудити за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4802,50 грн..

Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 13, 14, 77, 139, 205, 242-246, 250, 255, 257-262, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області №0- 2035 та №33-5606-2035 від 25.02.2019 в повному обсязі.

Скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 25.02.2019

№0-2035 в частині нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 126271,13 грн;

№ 38-5606-2035 в частині нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 1204808,87 грн;

№0-2035 в частині нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 753106,68 грн;

№34-5606-2035 в частині нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 202006,67 грн.

В задоволенні іншої частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 4802,50 (чотири тисячі вісімсот дві ) грн. 50 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області ( вул. Пушкінська, 46, м. Харків, 61057, 8).

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Повний текст рішення виготовлено та підписано - 24.07.2024 року з урахуванням наявності безпечних умов для життя та здоров`я учасників процесу, суддів та працівників суду.

Суддя Марина Лук`яненко