Справа № 160/15996/24
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2024-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Златіна Станіслава Вікторовича
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕНТ ГРУП" до Львівської митниці про визнання протиправним та скасування рішення,-
Позивач звернувся з позовом до суду, у якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів Львівської митниці № UA209000/2024/900374/2 від 08.05.2024 року про коригування митної вартості.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач без відповідних правових підстав відмовив у визначенні митної вартості товарів за основним методом за ціною договору, оскільки надані позивачем документи не містили розбіжностей та ознак підробки, містять всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів. Позивач надав до митного органу документи, які підтверджують витрати на транспортування товару до кордону України.
Ухвалою суду від 20.06.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
У матеріалах справи міститься відзив відповідача на позовну заяву, якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. При проведенні митного оформлення митних декларацій позивача автоматизованою системою аналізу та управління ризиками сформовано декілька критеріїв ризику по даних митних деклараціях, а саме: необхідно посилити контроль правильності визначення митної вартості, витребування документів, які підтверджують митну вартість. Відповідач вказує на те, що оскаржувані позивачем рішення прийнято у зв`язку з наступним:
прайс-лист без дати, за текстом встановлює ціни на 2024 рік. Не містить конкретних цін, лише діапазон від мінімальних до максимальних, що не відповідає п. 5.2 контракту. При цьому мінімальна і максимальна ціна на 1 артикул може відрізнятися в 3 рази без жодного пояснення яким чином вона визначається;
контрактом встановлюються обмеження щодо прав Покупця на використання оцінюваного товару та зобов`язання Покупця, що можуть мати неринковий вплив на ціну товару: - пунктом 2.3.1 визначено обмеження щодо продажу товару Глобальним клієнтам; - пунктом 5.7 визначено, що Покупець не має права продавати продукти за цінами, що перевищують максимальну ціну, встановлену Продавцем. - пунктом 10.2.13 визначено, що Покупець зобов`язується рекламувати продукти через агенції, схвалені Продавцем;
також незрозуміло, чи забрав покупець "повний контейнер", як це вказано в додатку 8, і чи не повинен він сплатити додаткові кошти за "мале замовлення" відповідно до п. 5.9; існують позаринкові фактори, що можуть впливати на суму інвойсу і напряму не стосуватися ціни продуктів: - пунктом 4.4 визначено, що Продавець може отримати суму заборгованості з Покупця "шляхом коригування ціни на продукцію"; - Пунктом 8.5 контракту передбачено, що Продавець має право здійснювати взаємозалік сум заборгованості; - відповідно до п. 8.7 до будь-якого рахунку-фактури може бути застосована кредит-нота, видана Продавцем. У який спосіб такі фактори, що можуть вплинути на суму інвойсу, мають бути в ньому відображені, контрактом не визначено;
пунктами 12.7 контракту передбачено зобов`язання Дистриб`ютора застрахувати вантаж. Страхові документи до митного оформлення не подавалися;
надані платіжні доручення містять посилання лише на контракт, що не дозволяє зробити висновки про оплату будь-якої конкретної партії товару. Адже за контрактом Покупець має ряд інших зобов`язань, за які може сплачувати Продавцеві;
лист Продавця серед пояснень падіння ціни містить посилання на зростання обсягів закупівлі, проте документальних підтверджень такого зростання не надано. Також Шелл посилається на зниження біржових цін на нафту "на момент виробництва". Момент виробництва товару невідомий. Проте, з часу попередньої поставки (проформу видано в середині січня 2024) загальний тренд цін на нафту показує поступове зростання та відсутність періодів, де ціна була б меншою за ціни нафти початку січня 2024 року..
Суд, дослідивши письмові доказі наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.
14.12.2020 року між позивачем та компанією Shell lubricants supply company B.V. укладено зовнішньоекономічний контракт, у відповідності до умов якого Shell lubricants supply company B.V. зобов`язалась поставити товар, а позивач зобов`язався його оплатити.
У інвойсі від 09.04.2024 року до зовнішньоекономічного контракту сторони визначили найменування товару, його вартість та умови поставки
Товарна партія поставлялась на умовах FCA Neu Wulmstorf Germany згідно міжнародних торговельних правил ІНКОТЕРМС 2010.
Судом встановлено, що у відповідності до ч. 3 статті 53 Митного кодексу України від 13.03.2012 року, відповідачем запропоновано позивачу надати додаткові документи.
Документи були витребувані від позивача у зв`язку з тим, що документи надані позивачем містили розбіжності відповідно до обраного методу визначення митної вартості, а саме:
прайс-лист без дати, за текстом встановлює ціни на 2024 рік. Не містить конкретних цін, лише діапазон від мінімальних до максимальних, що не відповідає п. 5.2 контракту. При цьому мінімальна і максимальна ціна на 1 артикул може відрізнятися в 3 рази без жодного пояснення яким чином вона визначається;
контрактом встановлюються обмеження щодо прав Покупця на використання оцінюваного товару та зобов`язання Покупця, що можуть мати неринковий вплив на ціну товару: - пунктом 2.3.1 визначено обмеження щодо продажу товару Глобальним клієнтам; - пунктом 5.7 визначено, що Покупець не має права продавати продукти за цінами, що перевищують максимальну ціну, встановлену Продавцем. - пунктом 10.2.13 визначено, що Покупець зобов`язується рекламувати продукти через агенції, схвалені Продавцем;
також незрозуміло, чи забрав покупець "повний контейнер", як це вказано в додатку 8, і чи не повинен він сплатити додаткові кошти за "мале замовлення" відповідно до п. 5.9; існують позаринкові фактори, що можуть впливати на суму інвойсу і напряму не стосуватися ціни продуктів: - пунктом 4.4 визначено, що Продавець може отримати суму заборгованості з Покупця "шляхом коригування ціни на продукцію"; - Пунктом 8.5 контракту передбачено, що Продавець має право здійснювати взаємозалік сум заборгованості; - відповідно до п. 8.7 до будь-якого рахунку-фактури може бути застосована кредит-нота, видана Продавцем. У який спосіб такі фактори, що можуть вплинути на суму інвойсу, мають бути в ньому відображені, контрактом не визначено;
пунктами 12.7 контракту передбачено зобов`язання Дистриб`ютора застрахувати вантаж. Страхові документи до митного оформлення не подавалися;
надані платіжні доручення містять посилання лише на контракт, що не дозволяє зробити висновки про оплату будь-якої конкретної партії товару. Адже за контрактом Покупець має ряд інших зобов`язань, за які може сплачувати Продавцеві;
лист Продавця серед пояснень падіння ціни містить посилання на зростання обсягів закупівлі, проте документальних підтверджень такого зростання не надано. Також Шелл посилається на зниження біржових цін на нафту "на момент виробництва". Момент виробництва товару невідомий. Проте, з часу попередньої поставки (проформу видано в середині січня 2024) загальний тренд цін на нафту показує поступове зростання та відсутність періодів, де ціна була б меншою за ціни нафти початку січня 2024 року.
Про витребування додаткових документів відповідачем зроблено відповідну відмітку у митній декларації позивача із посиланням саме на ч.3 ст. 53 МК України.
Одночасно судом встановлено, що консультації між позивачем та митним органом проведено у електронній формі; копії повідомлень податкового органу містяться у матеріалах справи разом із доказами їх направлення декларанту.
За вказаних обставин позивач був ознайомлений з переліком витребуваних документів.
Суд зазначає, що з 01.06.2012 року відносини з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, справлянням митних платежів регулюються положеннями Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VI, який набув чинності з 01.06.2012, а також положеннями Податкового кодексу України та інших законів України з питань оподаткування.
Статтями 49, 50 Митного кодексу України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.
Частинами четвертою та п`ятою статті 58 Митного кодексу України також передбачено, що митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті. При цьому, ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.
Згідно із статтею 51 Митного кодексу України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.
Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом. При цьому, декларант зобов`язаний: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації (стаття 52 Митного кодексу України).
Відповідно до статті 57 Митного кодексу України основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Статтею 53 Митного кодексу України встановлено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, зокрема, є:
1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;
2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;
3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу);
4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;
5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;
6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;
7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;
8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару (ч.6 ст. 53 МК україни).
В силу частини п`ятої статті 53 Митного кодексу України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.
З аналізу частин першої та другої статті 53 Митного кодексу України вбачається, що Митним кодексом передбачено вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.
Частиною третьою статті 53 Митного кодексу України передбачено, що в разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи:
1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається;
2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом);
3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту);
4) виписку з бухгалтерської документації;
5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів;
6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару;
7) копію митної декларації країни відправлення;
8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті (ч.5 ст. 53 МК України).
Відповідно до статті 54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.
Зокрема, статтею 58 Митного кодексу України передбачено, що метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів. Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні. У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи.
Аналіз положень частини третьої статті 53, частин першої, другої та п`ятої статті 54, статті 58 Митного кодексу України надає підстави для висновку про те, що митний орган при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості зобов`язаний перевірити складові числового значення митної вартості, правильність розрахунку, здійсненого декларантом, упевнитись в достовірності та точності заяв, документів чи розрахунків, поданих декларантом, а також відсутності обмежень для визначення митної вартості за ціною договору, наведених у статті 58 Митного кодексу України.
Відповідно до частини 6 статті 54 Митного кодексу України підставою для відмови у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю є виключно наявність обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/ або недостовірні відомості про митну вартість товарів.
Правильному застосуванню вказаної норми може сприяти розуміння логіки правової позиції Верховного Суду України, висловленої ним в постанові від 01.10.2013 р. у справі № 21-354а13.
У вказаній постанові Верховний Суд України дійшов висновків, що сумніви у достовірності поданих декларантом відомостей можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.
Про наявність обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості, вказує далі Верховний Суд України, митниця зобов`язана доводити в суді, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.
В постановах від 15.10.2013 р. у справі № 21-270а13 та від 22.10.2013 р. у справі № 21-342а13 Верховний Суд України за результатами аналізу Митного кодексу України 2002 року зазначає, що підставою для витребовування у декларанта додаткових документів для підтвердження митної вартості може бути наявність в спеціалізованих програмно-інформаційних комплексах Єдиної автоматизованої системи Держмитслужби (далі - ЄАС) інформації про іншу митну вартість ідентичних або аналогічних товарів.
Аналіз норм Митного кодексу України 2012 року дає підстави вважати, що контроль правильності обчислення декларантом митної вартості може здійснюватися, в тому числі, шляхом порівняння рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, митне оформлення яких вже здійснено, тобто з використанням ЄАС, яка містить відповідну інформацію.
При цьому суд вважає, що розбіжність між рівнем заявленої декларантом митної вартості товару та рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено, може бути лише підставою для сумніву у правильності визначення митної вартості, проте не є достатньою підставою для висновку про недостовірність даних щодо заявленої декларантом митної вартості товару. В цьому випадку митниця повинна здійснити дослідження документів щодо поставки товару з метою встановлення доказів, які підтверджують або спростовують цей сумнів.
Таким чином, у разі виявлення відповідачем розбіжності між рівнем заявленої декларантом митної вартості товару та рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено, останній вправі витребувати від декларанта додаткові документи та здійснити дослідження документів щодо поставки товару з метою встановлення доказів, які підтверджують або спростовують сумнів у правильності визначення митної вартості товарів.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в постановах від 31.03.2015 року по справі № 21-127а15 та від 31.03.2015 року по справі № 21-53а15, разом з тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Оскільки відповідач виявив розбіжності у поданих позивачем документах, а саме: розбіжність між рівнем заявленої декларантом митної вартості товару та рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено, розбіжності відповідно до обраного методу визначення митної вартості, що вказані судом вище, а тому вправі був направити відповідні запити до позивача.
Стосовно доводу відповідача стосовно прайс-листа, то суд зазначає наступне.
Згідно п.13 висновків Довідки щодо узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Митного кодексу України, в редакції від 13.03.2012 року, яка затверджена постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.03.2017 року, з огляду на засаду свободи підприємницької діяльності органам доходів і зборів заборонено втручатися у підприємницьку діяльність декларантів шляхом відмови взяти до уваги прайс-лист з мотивів його недопустимості у зв`язку з наявністю чи відсутністю у ньому певних відомостей (реквізитів).
За вказаних обставин суд відхиляє даних довод відповідача.
Стосовно доводу відповідача стосовно страхування товару, то суд зазначає наступне.
Згідно п.5 висновків Довідки щодо узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Митного кодексу України, в редакції від 13.03.2012 року, яка затверджена постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.03.2017 року, якщо за твердженням декларанта страхування не здійснювалося, то декларант не повинен доводити цей факт: декларант повинен підтвердити лише ті факти, які пов`язані з витратами, які, на його думку, входять до митної вартості товарів. Натомість якщо митниця стверджує, що страхування все ж такі здійснювалося (а значить витрати на страхування включаються до митної вартості), то митниця повинна довести наявність цього факту.
За вказаних обставин суд відхиляє даний довод відповідача.
Стосовно доводу відповідача про те, що надані платіжні доручення містять посилання лише на контракт, що не дозволяє зробити висновки про оплату будь-якої конкретної партії товару; адже за контрактом Покупець має ряд інших зобов`язань, за які може сплачувати Продавцеві, то суд зазначає наступне.
Згідно п.3,9,10 висновків Довідки щодо узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Митного кодексу України, в редакції від 13.03.2012 року, яка затверджена постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.03.2017 року, суперечності у відомостях щодо умов оплати товару в документах, доданих до вантажної митної декларації на підтвердження митної вартості товарів, не можуть бути підставою для витребування органом доходів і зборів додаткових документів у декларанта; ситуація, коли сума коштів, зазначена у платіжному дорученні з оплати за оцінюваний товар, не відповідає ціні цього товару, зазначеній в інших документах, доданих до вантажної митної декларації, не є підставою для твердження про розбіжність у документах, а тому для сумнівів у правильності визначення митної вартості; інвойс, засвідчений підписом та скріплений печаткою, що відмінні від тих, які стоять під відповідним зовнішньоекономічним договором, є допустимим засобом доказування митної вартості, допоки орган доходів і зборів не доведе, що такий інвойс отримано з порушенням закону.
Позивачем до митного оформлення надано інвойс на підтвердження вартості товару.
Наявність або відсутність фактичної оплати жодним чином не впливає на визначення митної вартості товару.
За вказаних обставин, суд відхиляє даний довод відповідача.
Стосовно доводу відповідача про те, що лист Продавця серед пояснень падіння ціни містить посилання на зростання обсягів закупівлі, проте документальних підтверджень такого зростання не надано. Також Шелл посилається на зниження біржових цін на нафту "на момент виробництва". Момент виробництва товару невідомий. Проте, з часу попередньої поставки (проформу видано в середині січня 2024) загальний тренд цін на нафту показує поступове зростання та відсутність періодів, де ціна була б меншою за ціни нафти початку січня 2024 року, то суд зазначає наступне.
Згідно п.10 висновків Довідки щодо узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Митного кодексу України, в редакції від 13.03.2012 року, яка затверджена постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.03.2017 року, інвойс, засвідчений підписом та скріплений печаткою, що відмінні від тих, які стоять під відповідним зовнішньоекономічним договором, є допустимим засобом доказування митної вартості, допоки орган доходів і зборів не доведе, що такий інвойс отримано з порушенням закону.
Позивачем до митного оформлення надано інвойс на підтвердження вартості товару.
За вказаних обставин суд відхиляє даний довод відповідача.
Стосовно доводів відповідача: контрактом встановлюються обмеження щодо прав Покупця на використання оцінюваного товару та зобов`язання Покупця, що можуть мати неринковий вплив на ціну товару: - пунктом 2.3.1 визначено обмеження щодо продажу товару Глобальним клієнтам; - пунктом 5.7 визначено, що Покупець не має права продавати продукти за цінами, що перевищують максимальну ціну, встановлену Продавцем. - пунктом 10.2.13 визначено, що Покупець зобов`язується рекламувати продукти через агенції, схвалені Продавцем; також незрозуміло, чи забрав покупець "повний контейнер", як це вказано в додатку 8, і чи не повинен він сплатити додаткові кошти за "мале замовлення" відповідно до п. 5.9; існують позаринкові фактори, що можуть впливати на суму інвойсу і напряму не стосуватися ціни продуктів: - пунктом 4.4 визначено, що Продавець може отримати суму заборгованості з Покупця "шляхом коригування ціни на продукцію"; - Пунктом 8.5 контракту передбачено, що Продавець має право здійснювати взаємозалік сум заборгованості; - відповідно до п. 8.7 до будь-якого рахунку-фактури може бути застосована кредит-нота, видана Продавцем. У який спосіб такі фактори, що можуть вплинути на суму інвойсу, мають бути в ньому відображені, контрактом не визначено, то суд зазначає наступне.
Надані до митного оформлення рахунки (інвойси) не містять жодної інформації стовно плати за обслуговування з поставки Глобальним клієнтам Shell, відповідно відсутні підстави вважати визначену у рахунках (інвойсах) вартість товару заниженою.
Згідно п.10 висновків Довідки щодо узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Митного кодексу України, в редакції від 13.03.2012 року, яка затверджена постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.03.2017 року, інвойс, засвідчений підписом та скріплений печаткою, що відмінні від тих, які стоять під відповідним зовнішньоекономічним договором, є допустимим засобом доказування митної вартості, допоки орган доходів і зборів не доведе, що такий інвойс отримано з порушенням закону.
Позивачем до митного оформлення надано інвойс на підтвердження вартості товару.
Дивіденди та інші платежі позивача на користь Shell не є пов`язаними з оцінюваними товарами та не є частиною митною вартості товару.
У пункті 14 висновків Довідки щодо узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Митного кодексу України, в редакції від 13.03.2012 року, яка затверджена постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.03.2017 року № 2, вказано, що якщо законом не визначено доказ (докази), виключно яким (ми) повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення, то такі витрати можуть підтверджуватися будь-якими доказами. Митний кодекс України не визначив вид доказів, якими повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення товарів (не вказав, що такими доказами можуть бути лише фінансові та/або бухгалтерські документи), а тому довідка про транспортні витрати є допустимим доказом на підтвердження витрат на перевезення товарів.
На підтвердження понесених витрат на транспортування товару до кордону України позивач надав до митного оформлення наступні документи: довідку про транспорті витрати, заявку на перевезення вантажу, рахунок на перевезення, договір на перевезення вантажів.
Вказані документи в повному обсязі підтверджують витрати на транспортування товару до кордону України.
Взаємозалік заборгованості передбачений чинним законодавством України як одна з підставн ля припинення зобов`язань (ст. 601 ЦК України).
За вказаних обставин суд відхиляє даний довод відповідача.
Одночасно суд зазначає, що наявність у базі даних митного органу інформації про більшу вартість ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, не є підставою для не застосування основного методу для визначення митної вартості товарів, оскільки вказана обставина не перерахована у статті 58 МК України в якості підстави, що виключає застосування основного методу визначення митної вартості товарів.
Суд зазначає, що тягар доведення неправильності заявленої митної вартості лежить на органі доходів і зборів.
Відповідачем під час розгляду справи не доведено належними та допустимими засобами доказування неправильності заявленої митної вартості товару. Доводи відповідача ґрунтуються лише на припущенням, які не підтвердженні жодними доказами.
У зв`язку з чим судом встановлено, що відомості надані позивач стосовно митної вартості товарів є об`єктивними, піддаються обчисленню та підтверджуються документально.
За вказаних обставин суд задовольняє заявлені позивачем позовні вимоги повністю.
Згідно з ч.1ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.1ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору.
Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду, які підлягають відшкодуванню відповідачем згідно вимог статті 139 КАС України.
Керуючись ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів Львівської митниці № UA209000/2024/900374/2 від 08.05.2024 року про коригування митної вартості.
Стягнути з Львівської митниці за рахунок її бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Івент Груп» сплачену суму судового збору у розмірі 3028 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Златін