Справа № 620/1788/21
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1788/21 Суддя (судді) першої інстанції: Соломко І.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Бєлової Л.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційні скарги Державної казначейської служби України, ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

У провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, про:

- визнання протиправними дії Державної казначейської служби України щодо невиконання вимог статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» провести зарахування і виплату ОСОБА_1 компенсації за несвоєчасне виконання рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 17.05.2019 і виконавчого листа №750/3659/19 від 25.09.2019;

- визнання протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиконання вимог статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових тішень» провести нарахування і виплату ОСОБА_1 компенсації за несвоєчасне виконання рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 17.05.2019. виконавчого листа № 750/3659/19 від 25.09.2019 з огляду на висновки постанови Верховного Суду від 08.05.2018 справа №825/370/17, постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.5.2019 справа № 620/351/19;

- визнання відмови Державної казначейської служби України виконати вимоги статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", а також свідоме відверте ігнорування висновків постанови Верховного Суду від 08.05.2018 справа №825/370/17, постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 справа № 620/351/19, що становить порушення статті 13 Конвенції з прав людини і основоположних свобод відсутність ефективного засобу правового захисту у національній правовій системі), а також порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на мирне володіння своїм майном);

- стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , суму у розмірі 1508 (одна тисяча п`ятсот вісім) гривень 22 коп, на підставі статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" - три відсотки річних від своєчасно несплаченої суми за порушення тримісячного строку перерахування коштів у сумі 50000 грн на виконання рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 17.05.2019 і виконавчого листа № 750/3659/19 за період з 30.12.2019 по 30.12.2020 включно шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку.

Позов мотивований тим, що судовим рішенням у справі № 750/3659/19, яке набрало законної сили, стягнуто за рахунок Державного бюджету на користь позивача грошові кошти в розмірі 50000,00 грн у безспірному порядку. Однак, у зв`язку з несвоєчасним виконанням ДКС цього рішення, на думку позивача, необхідно стягнути з відповідача компенсацію в розмірі 1508,22 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.05.2021, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2021, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

29.02.2024 постановою Верховного Суду рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2021 скасовано, справу направлено на новий розгляд.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України, яка полягає у порушенні строків та у тривалому невиконанні виконавчого листа Деснянського районного суду у м. Чернігові у справі № 750/3659/19.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію в розмірі 1500,00 грн за несвоєчасне виконання рішення суду у справі № 750/3659/19.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Також, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати оскаржуване рішення, а позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.05.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено скарги позивача та відповідача до розгляду в порядку письмового провадження на 24.07.2024.

04.06.2024, під № 22546 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача.

05.06.2024, під № 22683 відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу позивача.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги позивача та відповідача не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.05.2019 по справі № 750/3659/19 стягнуто на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України 50000,00 грн шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку України. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 12.09.2019 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

25.09.2019 Деснянським районним судом м. Чернігова видано виконавчий лист та 30.09.2019 подано до органу Казначейства для виконання за бюджетною програмою КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб».

30.12.2020 Казначейством перераховано кошти позивачу у сумі 50000,00 грн, що підтверджується платіжним документом (т. 1 а.с. 20).

14.01.2021 позивач звернувся до Казначейства із заявою про нарахування та виплату компенсації та інфляційних витрат за порушення, на думку заявника, строку виконання судового рішення Деснянського районного суду м. Чернігова по справі № 750/3659/19, відповідно до статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI, за результатами розгляду якої, листом від 19.02.2021 № 5-11-11/3890, позивачу було відмовлено за відсутності підстав для виплати такої компенсації.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся за їх захистом до суду.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідальним за виконання судових рішень, що гарантовані державою, а також виплати компенсації стягувачу, у разі неперерахування коштів за рішенням суду, є саме ДКС України (Казначейство), яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Підставою для виплати стягувачу компенсації, передбаченої цим Законом, слугує порушення органом казначейства строків перерахування коштів на виконання рішення суду про стягнення коштів з органу державної влади. Суд на основі досліджених під час розгляду справи доказів встановив, що ДКС України не виконала обов`язку, визначеного статтею 3 Закону № 4901-VI та не забезпечила своєчасне перерахування позивачу коштів за виконавчим листом, що перебував на виконанні у відповідача. До стягнення з відповідача підлягає сума за прострочення виконання судового рішення з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI) включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. Як встановив суд, виконавчий документ у справі № 750/3659/19 подано до органу Казначейства 30.09.2019, наступний день після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа є 31.12.2019, кошти у сумі 50000,00 грн. перераховано позивачу 30.12.2020. Отже, сума компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача становить 1500,00 грн (50000,00 х 3% : 365х365), а не та, яку зазначає позивач у позові 1508,22 грн. Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, шляхом визнання протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України, яка полягає у порушенні строків та у тривалому невиконанні виконавчого листа Деснянського районного суду у м. Чернігові у справі № 750/3659/19 та стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсації в розмірі 1500,00 грн за несвоєчасне виконання рішення суду у справі № 750/3659/19.

Натомість, позивач вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк:

- у рішення від 16.04.2024, неповно з`ясовані обставини щодо задоволення позовних вимог; суд не розглянув і не вказав норми статей 3, 17, 19, 46, 55, 92, 124 Конституції України, Конвенції, судову практику ЄСПЛ, Конституційного Суду, Верховного Суду; судом не розглянуто і не враховано висновки Верховного Суду викладені у постанові 29.02.2024 справа № 620/1788/21 про врахування висновків постанови Верховного Суду від 08.5.2018 у справі № 825/370/17, Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 5 червня 2012 року № 4901-VI; обґрунтування разюче відмінне від судової практики Верховного Суду, суд не врахував преюдеційні докази і обставини встановлені судами протягом 2017-2024 р.р. у справах № 825/370/17 (а.с. 23-32) , 620/351/19 (а.с. 43-47), 620/3736/20, 620/1788/21 за позовами до Казначейства і вказав протилежні висновки;

- висновки рішення від 16.04.2024 не відповідають позовним вимогам, фактичним обставинам і обставинам встановленим у постановах Верховного Суду;

- суд у рішенні від 16.4.2024 не розглянув вимоги Верховного Суду розгляду позовних вимог викладені у постанові 29.02.2024 про врахування постанови Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 825/370/17 і ЄСПЛ;

- зміст мотивувальної і резолютивної частин судового рішення не мають висновків, що дії Казначейства є протизаконні і не мають приписів щодо неприпустимості вчинення подібного надалі;

- суд взагалі не розглянув позовні вимоги в частині визнати, що відмова Державної казначейської служби України виконати вимоги статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а також свідоме і відверте ігнорування висновків постанови Верховного Суду від 08 травня 2018 року справа № 825/370/17, постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 справа № 620/351/19 становить порушення статті 13 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (відсутність ефективного засобу правового захисту у національній правовій системі), а також порушення статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на мирне володіння своїм майном).

Відповідач у апеляційній скарзі вказує на тому, що ДКС України відповідно до наданих законом повноважень, здійснює виконання рішень судів і виконавчих листів, виключно у порядку черговості надходження таких документів та у межах суми, передбаченої законом про Державний бюджет України на відповідний рік за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Казначейством в межах бюджетних призначень та в порядку черговості 30.12.2020 перераховано кошти на користь позивача по справі № 750/3659/19 в розмірі 50000,00грн. Таким чином, судом не було враховано, що зобов`язання щодо виконання рішення суду по справі № 750/3659/19 перед позивачем Казначейство виконало в повному обсязі. Апелянт наголошує на тому, що чинними нормативно-правовими актами не встановлено строку для виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Державного бюджету України та норми Закону про гарантії, зокрема ті, що передбачають нарахування компенсації, не поширюються на випадки безспірного списання коштів державного бюджету за рішенням суду про відшкодування шкоди за рахунок Держави.

Перш за все, слід врахувати, що у постанові від 29.02.2024, Верховний Суд, скасовуючи рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2021, та направляючи справу на новий розгляд, вказав на таке:

стаття 5 Закону № 4901-VI, передбачає обов`язок нарахування центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу;

нарахування зазначеної компенсації згідно чинного законодавства передбачено за порушення термінів виконання рішення суду про стягнення коштів безпосередньо з державного органу;

Верховний Суд вважає правомірними доводи позивача стосовно наявності у останнього права на отримання компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення, передбаченої Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

колегія суддів вважає помилковими висновки щодо відсутності у законодавстві строків виплати компенсації, оскільки такі не відповідають дійсності та спростовуються положеннями Порядку №845 за якими, - рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей. Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів. Казначейство веде бухгалтерський облік та складає звітність про здійснення в установленому порядку безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку;

під час нового розгляду цієї справи необхідно врахувати висновки, зроблені у цій постанові, та на основі закріплених у КАС України принципів, забезпечити рівні права учасників процесу для всебічного і повного дослідження та вивчення обставин даної справи, необхідних для прийняття законного й обґрунтованого судового рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до приписів частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI (далі - Закон № 4901-VI), держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 4901-VI, виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

У силу норм ч. ч. 2 та 4 статті 3 Закону № 4901-VI, стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року № 440, затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою (далі - Порядок № 440), пунктом 2 якого передбачено, що боржник - це зазначений у рішенні суду або виконавчому документі суб`єкт, який повинен сплатити кошти або вчинити інші дії майнового характеру щодо особи, на користь чи в інтересах якої ухвалено це рішення.

Згідно з пунктами 3, 4 Порядку № 440, рішення подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості.

Заявник подає до органу державної виконавчої служби: заяву про виконання рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних для перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв`язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал (дублікат) виконавчого документа або рішення суду (належним чином завірену його копію); копію довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному органу державної податкової служби і мають відмітку у паспорті або до паспорта яких внесені дані про реєстраційний номер облікової картки платника податків) та копію паспорта громадянина.

Частиною першою статті 5 Закону № 4901-VI, передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до пункту 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок № 845) безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно з пунктом 50 Порядку № 845, компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується: Казначейством, якщо боржником є державний орган; державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку.

Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.

Згідно з пунктом 51 Порядку № 845, в рішенні (постанові) про виплату компенсації зазначаються: назва і дата видачі виконавчого документа, найменування органу, що його видав; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), код згідно з ЄДРПОУ або податковий номер (для юридичних осіб), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) або серія і номер паспорта для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття такого номера, реквізити рахунків стягувача і боржника; дата надходження документів та відомостей, необхідних для перерахування коштів, дата закінчення встановленого законом строку для перерахування коштів, дата перерахування коштів стягувачу; строк прострочення платежу; реквізити рахунка, з якого здійснюється безспірне списання; спосіб перерахування коштів стягувачу; сума нарахованої компенсації.

Рішення про виплату компенсації затверджується Головою Казначейства, а постанова - керівником органу державної виконавчої служби.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тож, з наведенного слідує, що відповідальним за виконання судових рішень, що гарантовані державою, а також виплати компенсації стягувачу, у разі неперерахування коштів за рішенням суду, є саме ДКС України (Казначейство), яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

При цьому, як правильно зауважив суд першої інстанції, що цілком відповідає висновкам суду касаційної інстанції в даній спрваві, компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, виплачується у зв`язку із затримкою виконання судових рішень про стягнення коштів.

Отже, виходячи з аналізу норми, закріпленої у частині першій статті 5 Закону № 4901-VI, підставою для виплати стягувачу компенсації, передбаченої цим Законом, слугує порушення органом казначейства строків перерахування коштів на виконання рішення суду про стягнення коштів з органу державної влади.

У данному ж випадку, ДКС України не виконала обов`язку, визначеного статтею 3 Закону № 4901-VI та не забезпечила своєчасне перерахування позивачу коштів за виконавчим листом, що перебував на виконанні у відповідача.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 420/2411/19 від 09.11.2023 наголошує на тому, що в разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI установлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. До того ж застосування наведеного механізму стимулюватиме виконання державою судових рішень про стягнення з неї коштів межах визначеного частиною четвертою статті 3 Закону № 4901-VI строку, оскільки у протилежному разі - прострочення виконання рішення суду є підставою для нарахування та стягнення з держави 3% річних та інфляційних втрат.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до стягнення з відповідача підлягає сума за прострочення виконання судового рішення з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI) включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. Так, виконавчий документ у справі № 750/3659/19 подано до органу Казначейства 30.09.2019, наступний день після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа є 31.12.2019, кошти у сумі 50000,00 грн. перераховано позивачу 30.12.2020. Отже, сума компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача становить 1500,00 грн (50000,00 х 3% : 365х365), а не та, яку зазначає позивач у позові - 1508,22 грн.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, мав підстави для висновку про задоволення позову, саме шляхом визнання протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України, яка полягає у порушенні строків та у тривалому невиконанні виконавчого листа Деснянського районного суду у м. Чернігові у справі № 750/3659/19 та стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсації в розмірі 1500,00 грн за несвоєчасне виконання рішення суду у справі № 750/3659/19.

У контексті доводів позивача в апеляційній скарзі про те, що судом не розглянуто і не вказано норми статей 3, 17, 19, 46, 55, 92, 124 Конституції України, Конвенції, судову практику ЄСПЛ, Конституційного Суду, Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що фактично позивач не погоджується з мотивувальною частиною рішення суду, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права, оскільки його висновки є правильними по суті, при цьому, незгода сторони зі змістовним наповненням рішення суду, не є підставою для скасування чи зміни рішення суду. При цьому, позивач фактично просить вказати у рішенні суду ті норми та посилання, які він бажає відтворити в ньому, проте приписами статті 5 КАС України не передбачений такий спосіб захисту порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду і не забезпечує його ефективність. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства впливають на його правове становище.

При цьому, колегія суддів вважає, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту є достатнім та забезпечує ефективне відновлення порушених прав позивача у спірних правовідносинах.

Також, колегія суддів вказує на те, що суд не має повноважень надавати оцінку спірним правовідносинам, шляхом констатування порушення вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що є виключною компетенцією Європейського суду з прав людини.

Щодо позовних вимог про визнання відмови Державної казначейської служби України виконати вимоги статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", а також свідоме відверте ігнорування висновків постанови Верховного Суду від 08.05.2018 справа №825/370/17, постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 справа № 620/351/19, що становить порушення статті 13 Конвенції з прав людини і основоположних свобод відсутність ефективного засобу правового захисту у національній правовій системі), а також порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на мирне володіння своїм майном), як вказує позивач не були розглянуті судом, колегія суддів наголошує на тому, що сааме на суд покладено обов`язок надати оцінку правовідносинам та визначити спосіб захисту прав позивача, при цьому, обраний у даній справі спосіб, охоплює вимоги позивача вцілому.

Отже, доводи апелянта не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Тож, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, натомість доводи та вимоги апеляційних скарг не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг позивача та відповідача не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Л.В. Бєлова