Справа № 120/16104/23
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 липня 2024 р. Справа № 120/16104/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Поліщук І.М., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю постанови відповідача №ПШ000670 від 10.10.2023.

Ухвалою від 29.01.2024 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив щодо задоволення даного позову. Зазначив, що під час перевірки виявлено порушення абзацу 3 частини 1 cтатті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: на момент перевірки відсутня тахокарта за 24.08.2023 або бланк підтвердження діяльності водія. Вказав, що під час проведення перевірки водієм було надано товарно-транспортну накладну №2023/00/25/941 від 25.08.2023, в якій перевізником вказано саме позивача. Щодо наданого представником позивача разового договору про надання послуги з перевезення вантажу №2508-23 від 25.08.2023 представник відповідача зазначив, що вказаний документ був відсутній під час проведення рейдової перевірки, що підтверджується відеозаписом з проведення рейдової перевірки. Також вказав, що позивач з`явився на розгляд справи, натомість вказаного договору стороні відповідача надано не було. Представник відповідача також вказав на безпідставність посилання позивача на Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, оскільки цим Указом запроваджено воєнний стан, який має особливий правовий режим, який не охоплюється режимами, що передбачені частиною першою статті 11 Кодексу цивільного захисту України (надзвичайної ситуації чи надзвичайного стану).

27.02.2024 представником позивача подано відповідь на відзив, в якій останній підтримав вимоги даного позову та просив його задовольнити. Додатково вказав, що відповідач не спростував та не надав жодного пояснення того, що в акті №028235 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 25.08.2023 немає жодної згадки про ФОП ОСОБА_2 . Також вказав, що при складанні акту від 25.08.2023 та при винесенні оскаржуваної постанови відповідачем не встановлено, які саме документи відсутні у водія на час перевірки, оскільки в акті міститься запис про те, що відсутня тахокарта режиму праці та відпочинку за 24.08.2023 або бланк підтвердження водія. Представник позивача зазначив, що наявність одного документа виключає можливість існування іншого, що, на його думку, свідчить про те, що відповідач не визначився, який же саме документ мав надати водій. Крім того вказав, що водій ОСОБА_3 не керував 24.08.2023 транспортним засобом, а тому у нього не виникало обов`язку мати при собі та надати інспектору тахокарту за 24.08.2023. Також представник позивача наполіг на тому, що порушення допустив саме водій ОСОБА_3 , а не позивач. Вказав, що договір про надання послуги з перевезення вантажу не передбачений нормами законодавства як такий, що має обов`язково бути наявний у водія під час перевезення. Представник позивача також зазначив, що норми Положення №340, Європейської угоди ЄУТР (994_016) та Інструкції №385, на які посилається відповідач, не можуть застосовуватися до даних правовідносин через введення в Україні воєнного стану згідно Указу Президента України.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що 25.08.2024 посадовою особою Відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області проведено рейдову перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

За наслідками перевірки складено акт від 25.08.2023 №028235, в якому зафіксовано, що о 08 год 40 хв 25.08.2023 на а/д Н-03 280 км водій ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом марки MAN 8.185 LC, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 , здійснював перевезення вантажу згідно ТТН №2023/00/25 941 від 25.08.2023. Як видно із ТТН №2023/00/25 941 від 25.08.2023 перевізником у ній визначено ФОП ОСОБА_2 .

Перевіркою встановлено, що відповідне перевезення водій ОСОБА_3 здійснював за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: відсутня тахокарта режиму праці та відпочинку за 24.08.2024 або бланк підтвердження діяльності водія.

Водій з актом ознайомився та отримав його копію. Водій також надав пояснення наступного змісту - "не знав що бланк був потрібен, виїхав на підміну".

За вказане порушення постановою відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті від 10.10.2023 №ПШ000670 до ФОП ОСОБА_2 застосовано адміністративно-господарський штраф в сумі 17 000,00 грн.

Разом із тим, вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулює Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-ІІІ (далі - Закон №2344-ІІІ).

Відповідно до частини 7 статті 6 Закону №2344-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, серед іншого, державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (далі Положення №103), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Відповідно до пп. 2, 19 пункту 5 Положення №103 Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань - здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті; - здійснює контроль за додержанням перевізниками вимог режиму праці та відпочинку, що здійснюють перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

Згідно з пунктом 8 Положення №103 Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Частиною 14 статті 6 Закону № 2344-ІІІ визначено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

За визначенням, наведеним в статті 1 Закону №2344-ІІІ:

- автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;

- водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.

Згідно зі статтею 33 Закону №2344-ІІІ автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Відповідно до статті 6 Закону №2344-ІІІ Кабінет Міністрів України 08.11.2006 прийняв постанову №1567, якою затвердив Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті (далі - Порядок №1567). Цей Порядок визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами.

Згідно з пунктами 2,3 Порядку №1567 державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України. Органами державного контролю на автомобільному транспорті (далі - органи державного контролю) є Укртрансбезпека, її територіальні органи.

Пунктом 4 Порядку №1567 визначено, що державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту (пункт 14 Порядку №1567).

Крім того, пунктом 15 Порядку №1567 визначено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема:

- наявність визначених статтею 39 та 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом;

- виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.

Згідно з положеннями статті 34 Закону №2344-ІІІ, автомобільний перевізник повинен, зокрема:

- виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів;

- забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства;

- забезпечувати безпеку дорожнього руху.

Таким чином, положеннями чинного законодавства покладено на перевізника обов`язок з забезпечення дотримання вимог чинного законодавства у сфері перевезення вантажів автомобільним транспортом.

Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.

Відповідно до статті 18 Закону №2344-ІІІ визначено, зокрема, що з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху.

Відповідно до вимог статті 48 Закону №2344-ІІІ автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Формулювання «інші документи, передбачені законодавством» передбачає необхідність звернення до інших нормативно-правових актів, якими регулюються ті чи інші суспільні відносини в сфері перевезень, для визначення необхідних для здійснення внутрішніх вантажних перевезень документів.

Відтак, перелік документів, наведений у статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», не є вичерпним.

Таким чином, положеннями чинного законодавства покладено на перевізника обов`язок з забезпечення, а на водія пред`явлення для перевірки відповідних документів.

Відповідно до положень пункту 20, 21 Порядку №1567 виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму.

У разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Під час проведення рейдової перевірки було виявлено порушення позивачем вимог статті 48 Закону №2344-ІІІ, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 цього Закону. Як наслідок, за порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом було прийнято постанову від 10.10.2023 №ПШ000670.

Так, підставою для притягнення позивача до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт та застосування адміністративно-господарського штрафу стала відсутність на момент проведення перевірки обов`язкових при здійсненні перевезень документів, а саме тахокарти за 24.08.2023 або бланку підтвердження діяльності водія.

Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 №340 затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі Положення №340), яке встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку (пункт 1.2).

За змістом абзацу 2 пункту 6.1 Положення №340 водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.

Вимоги Положення №340 поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/тавантажів колісними транспортними засобами (пункт 1.3).

Дане Положення розроблено, у тому числі, відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року №153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті та Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР), що також перевіряється під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) відповідно до Порядку №1567.

Згідно з п. 6.1 Положення №340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами. Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.

В даному ж випадку, транспортний засіб марки MAN 8.185 LC, д.н.з. НОМЕР_1 оснащено тахографом, що не заперечується представниками сторін.

Відповідо, у разі обладнання транспортного засобу тахографом автомобільним перевізником мають виконуватися законодавчо встановлені обов`язкові вимоги щодо забезпечення належної експлуатації такого тахографу та, зокрема, наявності всіх необхідних документів та надання їх водієві для подальшого пред`явлення під час проведення перевірок.

В свою чергу, порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів, визначається нормами Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 №385 (далі - Інструкція №385).

Так, за визначенням Інструкції №385 контрольний пристрій (тахограф) обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв.

Натомість, тахокарта бланк, призначений для внесення й зберігання зареєстрованих даних, який вводять в аналоговий контрольний пристрій (тахограф) та на якому маркувальні пристрої останнього здійснюють безперервну реєстрацію інформації, що підлягає фіксуванню відповідно до положень ЄУТР.

При цьому, тахокарта за визначенням ЄУТР щоденний реєстраційний лист режиму праці та відпочинку.

Тобто, тахокарта до аналогового тахографа та щоденний реєстраційний лист за своєю суттю та призначенням є одним і тим же документом, що, водночас, має різну назву відповідно до національного (тахокарта) та міжнародного (щоденний реєстраційний лист) законодавства.

Відповідно до пункту 3.3 Інструкції №385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом:

- забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа;

- своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання;

- використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом;

- має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом;

- у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв);

- у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.

У свою чергу, перевізники відповідно до пункту 3.5 Інструкції №385:

- забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий);

- зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії;

- аналізують інформацію щодо дотримання режимів праці та відпочинку водіїв, отриману за допомогою тахографа, а в разі виявлення порушень вживають заходів щодо недопущення та запобігання виникненню їх в подальшому.

Перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку, зокрема, наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа (пункт 3.6 Інструкції №385).

При цьому, відповідно до пункту 1.3 норми Інструкції №385 поширюються на суб`єктів господарювання, які проводять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).

Таким чином, з огляду на зазначені вище норми, використання тахокарт до аналогового тахографа чи особистої картки водія до цифрового тахографа є щоденним обов`язком водія під час керування транспортним засобом. У свою чергу, на перевізника покладено обов`язок забезпечити водія необхідною кількістю тахокарт чи чинною особистою карткою.

Натомість, посадовими особами Укртрансбезпеки під час проведення рейдових перевірок здійснюється перевірка наявності документів на встановлений тахограф (зокрема, належним чином заповнених тахокарт до аналогового тахографа у визначеній законодавством кількості (поточний день та 28 попередніх днів)), обов`язкова наявність яких визначається відповідно до статті 48 Закону №2344-ІІІ.

В даному ж випадку встановлено, що під час перевірки водій ОСОБА_3 не надав державному інспектору заповнену відносно нього тахокарту за 24.08.2023 або бланк підтвердження діяльності, який би підтверджував, що 24.08.2023 водій не працював. При цьому, факт нездійснення водієм перевезень може бути підтверджений лише бланком підтвердження діяльності. Це позбавило працівника Укртрансбезпеки перевірити режим праці та відпочинку водія позивача.

При цьому, встановлений факт відсутності тахокарти або бланка підтвердження діяльності як водій на момент перевірки, так і позивач у позові не заперечує.

Таким чином, ненадання водієм на момент проведення перевірки заповненої тахокарти до аналогового тахографа за попередній день або бланку підтвердження діяльності водія є самостійною підставою для застосування до автомобільного перевізника адміністративно-господарського штрафу відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону №2344-ІІІ.

Так, саме відсутність обов`язкових відповідно до статті 48 Закону №2344-ІІІ для здійснення перевезень вантажів документів (заповненої тахокарти або бланку підтвердження діяльності водія), що є окремим та самостійним порушенням вимог законодавства про автомобільний транспорт, стала підставою для застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу відповідно до постанови від 10.10.2023 №ПШ000670.

Отже, не пред`явлення вказаних документів під час проведення перевірки свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком застосування санкцій, визначених статтею 60 Закону № 2344-ІІІ, а тому відповідачем було правомірно складено оскаржувану постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Поряд із цим, надаючи оцінку посилання представника позивача на відсутність відомостей відносно позивача в Акті №028235, суд зазначає наступне.

Так, у справі, що розглядається, позивач не є власником транспортного засобу, який перевірявся відділом Укртрансбезпеки 25.08.2023. Відповідна обставина не заперечується відповідачем.

При цьому, як стверджує сам представник позивача, транспортний засіб у день перевірки перебував у користуванні позивача на правах оренди на підставі разового договору оренди транспортного засобу №20232508-1 від 25.08.2023.

Верховний Суд у постанові від 12 жовтня 2023 року у справі № 280/3520/22 вказав, що автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди можуть співпадати.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у справі №240/22448/20 та від 22 грудня 2021 року у справі №420/3371/21.

За визначеннями, наведеними у пункті 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту та зв`язку № 363 від 14 жовтня1997 року, товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, а товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Відповідно до пункту 11.1 зазначених Правил, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7до цих Правил.

Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Сторони можуть внести до товарно-транспортної накладної будь-яку іншу інформацію, яку вони вважають необхідною.

Аналіз вищезазначених положень Правил та форми яка наведена в додатку 7 до цих Правил, свідчить, що у будь-якому разі товарно-транспортна накладна має містити обов`язкову інформацію (обов`язкові реквізити) визначену цими Правилами та відображену у додатку.

Отже, правила перевезення вантажів автомобільним транспортом України, а також постанова Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2009 року № 207, якою затверджено Перелік документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні встановлюють, визначають що товарно-транспортна накладна (ТТН) обов`язково повинна оформлятися, якщо перевезення вантажу здійснюється автомобільним транспортом на договірних умовах (тобто коли є послуга перевезення вантажу).

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 жовтня 2023 року у справі №120/554/23.

Згідно наявної в матеріалах справи апеляційної скарги ТТН №2023/00/25/ 941 від 25.08.2023, в останній вказано перевізником саме позивача.

Тому, оскільки з наданої водієм під час перевірки ТТН №2023/00/25/ 941 від 25.08.2023 слідує, що автомобільним перевізником є саме ФОП ОСОБА_2 , отже позивач виступає перевізником, який надавав послуги з перевезення вантажу.

Щодо твердження представника позивача про те, що водій ОСОБА_3 не був у попередні дні працівником позивача, оскільки між ним та водієм ОСОБА_3 25.08.2023 було укладено разовий договір про надання послуг перевезення вантажу, а тому позивач не має нести відповідальність за відсутність попередніх тахокарт, суд зазначає наступне.

Перевірка доказів перебування в трудових відносинах водія транспортного засобу з перевізником не відноситься до компетенції працівників Укртрансбезпеки на час проведення рейдової перевірки. При цьому, водій офіційно може бути і не влаштований у позивача.

Суд наголошує, що на момент перевірки водій повинен мати при собі 28 попередніх заповнених тахокарт, а в разі тимчасової непрацездатності водія чи перебування його у відпустці, а також якщо даний водій не здійснював перевезення пасажирів чи/та вантажів бланк підтвердження діяльності.

Оскільки на момент перевірки 25.08.2023 водій не надав державному інспектору заповненої відносно себе тахокарти за 24.08.2023 або бланка підтвердження діяльності, відповідальність повинен нести саме позивач, адже саме останній на дату перевірки виступав перевізником. Тому саме позивач повинен був 25.08.2023 забезпечити водія всіма необхідними документами, в тому числі, тахокартами за попередні 28 днів або бланком підтвердження діяльності, адже саме цей документ підтверджує факт нездійснення водієм перевезень за попередні дні, враховуючи, що законодавством встановлено обов`язок водія мати та надавати при перевірці перевіряючим документи, а перевізника забезпечити їх наявність у такого водія. При цьому, позивач не дотримався умов щодо наявності заповненого бланку підтвердження діяльності водія за попередні дні у разі, якщо водій не працював у позивача.

Щодо посилань представника позивача на те, що під час дії воєнного стану на нього не поширюються приписи Положення №340, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1.4 Положення №340 це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються зокрема: фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв; під час стихійного лиха, аварій та інших надзвичайних ситуацій.

Згідно з п. 24 ч. 1 ст. 2 Кодексу цивільного захисту України надзвичайна ситуація - обстановка на окремій території чи суб`єкті господарювання на ній або водному об`єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров`ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об`єкті, провадження на ній господарської діяльності.

Частиною 2 статті 5 Кодексу цивільного захисту України залежно від характеру походження подій, що можуть зумовити виникнення надзвичайних ситуацій на території України, визначаються такі види надзвичайних ситуацій: 1) техногенного характеру; 2) природного характеру; 3) соціальні; 4) воєнні.

Згідно з ст. 1 Законом України "Про правовий режим воєнного стану" від 12 травня 2015 року №389-VIII воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Отже посилання представника позивача на Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" як підставу незастосування до нього Положення №340 є помилковим, оскільки запроваджений воєнний стан, є особливим правовим режимом, який не охоплює режимами передбаченими ч. 1 ст. 11 Кодексу цивільного захисту України.

Крім того, суд зазначає, що запровадження в Україні воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією російської федерації не може бути підставою для порушення вимог Закону України "Про автомобільний транспорт" та Положення № 340.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, у справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до статей 9, 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що в задоволенні даного позову належить відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат у відповідності до вимог ст.139 КАС України у суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: Державна служба України з безпеки на транспорті (вул. Антоновича, 51, м. Київ, )

Повний текст рішення складено 24.07.2024.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна