Справа № 380/28232/23
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2024-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/28232/23 пров. № А/857/6693/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Курильця А.Р.,

Пліша М.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року у справі № 380/28232/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправними дій (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Потабенко В.А. у м. Львів Львівської області 07 лютого 2024 року об 11:16 годині у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження, дата складення повного тексту судового рішення 12 лютого 2024 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернулась з адміністративним позовом до виконавчого комітету Львівської міської ради (далі також виконавчий комітет ЛМР, відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправними дії виконавчого комітету ЛМР з прийняття рішення № 271 «Про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень на реконструкцію гр. ОСОБА_1 зблокованої нежитлової будівлі котеджу №2 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 » після спливу 10 робочих днів з дня реєстрації звернення громадянки ОСОБА_1 від 08.02.2023, що зареєстроване в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва за номером АМ01:3815-9036-5857-5734;

- визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету ЛМР від 22.03.2023 № 271 «Про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень на реконструкцію гр. ОСОБА_1 зблокованої нежитлової будівлі котеджу №2 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 ».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року позов задоволено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, оскільки вважає, його необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права, просить рішення скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційних вимог, наводячи норми матеріального права та практику Верховного Суду вказує, що Законом України від 17.02.2011 № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі також Закон № 3038-VI) передбачений обов`язок особи отримати містобудівні умови та обмеження. Скаржник вказує, що порушення строку прийняття рішення виконавчого комітету є процедурним порушенням, яке не впливає на правильність такого рішення по суті. Також зазначає, що наміри забудови позивача не відповідають містобудівній документації на місцевому рівні, оскільки мережа ландшафтних та рекреаційних територій не передбачає розміщення житлового фонду. Відтак, оскаржуване рішення № 271 про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень вважає правомірним.

Позивач не скористалася правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи положення статті 311 КАС України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить зблокована нежитлова будівля котеджу № 2, що знаходиться по вул. Незалежності України, 64 у смт Брюховичі Львівської міської територіальної громади, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.10.2022.

08.02.2023 позивачем в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва через інформаційний портал «Дія» за номером АМ01:3815-9036-5857-5734 зареєстровано заяву на видачу містобудівних умов та обмежень на реконструкцію зблокованої нежитлової будівлі котеджу № 2 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 .

До заяви на видачу містобудівних умов та обмежень були долучені такі документи, як:

- план топографо-геодезичного знімання території в масштабі 1:2000;

- витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.10.2022р.

- містобудівний розрахунок з техніко-економічними показниками;

- ситуаційна схема - схема розміщення ділянки в структурі населеного пункту.

21.03.2023 виконавчий комітет ЛМР прийняв рішення № 271 «Про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень на реконструкцію гр. ОСОБА_1 зблокованої нежитлової будівлі котеджу № 2 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 ».

Вказаним рішенням відповідач відмовив ОСОБА_1 у наданні містобудівних умов та обмежень на реконструкцію зблокованої нежитлової будівлі котеджу № 2 у житлову одиницю - квартиру АДРЕСА_1 .

Підставою для відмови ОСОБА_1 у наданні містобудівних умов та обмежень зазначено, що наміри забудови: реконструкція зблокованої нежитлової будівлі котеджу № 2 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 не відповідають містобудівній документації на місцевому рівні - територія закладів відпочинку та туризму.

Не погоджуючись з розглядом відповідачем звернення понад 10 робочих днів та з відмовою у наданні містобудівних умов та обмежень на реконструкцію зблокованої нежитлової будівлі котеджу № 2 у житлову одиницю - квартиру АДРЕСА_1 , по суті, позивач звернулась до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем прийнято рішення після спливу строку, в межах якого таке рішення повинно було бути прийняте, а право на застосування принципу мовчазної згоди не може бути змінене або припинене у зв`язку із направленням дозвільним органом рішення про відмову у видачі документа дозвільного характеру із порушенням строків, встановлених законом.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції і, надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, зазначає наступне.

Позивач вважає оскаржуване рішення та дії відповідача щодо винесення вказаного рішення протиправними, тому що відповідач не мав повноважень на прийняття оскаржуваного рішення після спливу 10 робочих днів з дня реєстрації його звернення.

Відповідач свою чергу вважає своє рішення правомірним та законним, стверджуючи, що виконавчий комітет ЛМР дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні заяви позивача, оскільки наміри забудови згідно поданого містобудівного розрахунку не відповідають містобудівній документації на місцевому рівні генеральному плану смт. Брюховичі, затвердженому рішенням Брюховицької селищної ради від 26.04.2018 № 567, згідно якого територія на АДРЕСА_2 , знаходиться в межах території закладів відпочинку та туризму.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів визначає Закон України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-VI).

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 1 Закону № 3038-VI містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Частиною третьою статті 29 Закону № 3038-VI встановлено, що перелік об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

Перелік об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 06.11.2017 № 289, зареєстровано у Міністерстві юстиції України 27.11.2017 за № 1437/31305 (далі - Перелік).

Відповідно до пункту 25 Переліку містобудівні умови та обмеження не надаються для реконструкції житлових та нежитлових приміщень без зміни їх зовнішньої конфігурації та функціонального призначення, розміщення в існуючих житлових будинках, адміністративно-побутових та громадських будівлях вбудованих приміщень громадського призначення.

Реконструкція нежитлової будівлі з нежитлової у житлову одиницю призводить до зміни функціонального призначення, а відтак є необхідним отримання містобудівних умов та обмежень.

Ухвалою Львівської міської ради № 507 від 26.05.2016 «Про визначення уповноваженого органу містобудування та архітектури з питань видачі містобудівних умов та обмежень» виконавчий комітет ЛМР визначено спеціально-уповноваженим органом містобудування та архітектури з питань видачі містобудівних умов та обмежень.

Відповідно до частини третьої статті 29 Закону № 3038-VI містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника (із зазначенням кадастрового номера земельної ділянки), до якої додаються:

1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію - у разі, якщо речове право на земельну ділянку не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці - у разі, якщо право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації);

3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000.

Відповідно до частини четвертої статті 29 Закону № 3038-VI підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є:

1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень;

2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці;

3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Відмова у наданні містобудівних умов та обмежень з обґрунтуванням підстав такої відмови надається у строк, що не перевищує встановлений строк їх надання.

Відповідно до частини шостої статті 29 Закону № 3038-VI надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову в їх наданні здійснюється відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом 10 робочих днів з дня реєстрації заяви, затверджується наказом такого органу.

З матеріалів справи убачається, що позивачем подано 08.02.2023 відповідачу заяву про надання містобудівних умов та обмежень, яку було зареєстровано в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва через інформаційний портал «Дія» за номером АМ01:3815-9036-5857-5734.

За результатами розгляду вказаної заяви, відповідачем винесено 21.03.2023 року рішення № 271, відповідно до якого позивачу відмовлено у наданні містобудівних умов та обмежень на реконструкцію зблокованої нежитлової будівлі котеджу № 2 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 з підстав невідповідності намірів містобудівній документації на місцевому рівні - територія закладів відпочинку та туризму.

З моменту надходження до відповідача заяви позивача про надання містобудівних умов та обмежень до дати винесення оскаржуваного рішення сплинуло 29 робочих днів.

Таким чином, встановлені фактичні обставини справи свідчать про те, що спірне рішення відповідачем прийнято поза межами строків, визначених статтею 29 Закону № 3038-VI.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, строк дії якого продовжено та який діє на час спірних правовідносин.

24.06.2022 року Кабінетом Міністрів України видано постанову № 722 «Деякі питання здійснення дозвільних та реєстраційних процедур у будівництві в умовах воєнного стану» (далі Постанова № 722).

Підпунктом 1 пункту 1 вказаної постанови надання послуг з питань дозвільних та реєстраційних процедур у будівництві здійснюється з урахуванням таких особливостей: на період дії воєнного стану в Україні та протягом одного року з дня припинення чи скасування воєнного стану у разі ненадання відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки або неприйняття рішення про відмову в їх наданні протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви про їх видачу проектування об`єкта будівництва здійснюється без отримання містобудівних умов та обмежень відповідно до містобудівної документації на місцевому рівні та обмежень у використанні земель, визначених Законом України «Про охорону культурної спадщини».

Правові та організаційні засади функціонування дозвільної системи у сфері господарської діяльності і встановлює порядок діяльності дозвільних органів, уповноважених видавати документи дозвільного характеру, та адміністраторів визначає Закону України від 6 вересня 2005 року № 2806-ІV «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» (далі - Закон № 2806-ІV).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2806-ІV принцип мовчазної згоди - принцип, згідно з яким суб`єкт господарювання набуває право на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без отримання відповідного документа дозвільного характеру, за умови якщо суб`єктом господарювання або уповноваженою ним особою подано в установленому порядку заяву та документи в повному обсязі, але у встановлений законом строк документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі не видано або не направлено.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 4-1 Закону № 2806-ІV у разі якщо у встановлений законом строк суб`єкту господарювання не видано документ дозвільного характеру або не прийнято рішення про відмову у його видачі, через десять робочих днів з дня закінчення встановленого строку для видачі або відмови у видачі документа дозвільного характеру суб`єкт господарювання має право провадити певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності. Днем видачі документа дозвільного характеру вважається останній день строку розгляду заяви дозвільним органом, передбаченого законом.

Отже, принцип мовчазної згоди (в контексті процедури отримання дозволу та наслідків не прийняття суб`єктом владних повноважень своєчасного рішення) застосовується у випадку, коли у визначений термін відповідним органом не прийнято рішення про видачу або відмову у видачі документа дозвільного характеру, або відповідного погодження. Суб`єкт господарювання вправі виконувати роботи, для виконання яких необхідно було отримати відповідний документ дозвільного характеру і який не було видано у визначений строк.

Таким чином, юридичний факт, який полягає у бездіяльності дозвільного органу, стає передумовою для виникнення правовідносин, у яких суб`єкт господарювання може застосувати принцип мовчазної згоди. Тобто, виникнення у суб`єкта господарювання права на застосування принципу мовчазної згоди настає при наявності системи таких умов: 1) суб`єктом господарювання подані всі визначені законом документи для отримання дозволу, що підтверджується копією заяви (опису прийнятих документів) з відміткою про дату їх прийняття; 2) закінчення строку розгляду поданих документів - 10 робочих днів від дня подання заяви; 3) відсутність/несвоєчасність відповіді суб`єкта владних повноважень по суті поданої заяви.

Відповідачем не заперечуються обставини що:

позивачем подані всі визначені законом документи для надання містобудівних умов та обмежень;

22.02.2023 року закінчився строк розгляду поданих позивачем документів та заяви, визначений статтею 29 Закону № 3038-VI;

прийняте відповідачем рішення від 21.03.2023 року № 271 є несвоєчасною відповіддю суб`єкта владних повноважень по суті поданої позивачем заяви, яке винесене поза межами установлених строків.

Таким чином, юридичний факт, який полягає у бездіяльності дозвільного органу, став передумовою для виникнення правовідносин, у яких позивач може застосувати принцип мовчазної згоди.

Своєю чергою процедурною гарантією, що запобігає свавільній бездіяльності з боку державних органів, є принцип мовчазної згоди, запроваджений постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання застосування принципу мовчазної згоди» від 27.01.2010 № 77 (далі також Постанова № 77).

Відповідно до пункту 1 Постанови № 77 у разі ненадання у визначений законом строк суб`єкту господарювання документа дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі суб`єкт господарювання має право провадити певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без одержання документа дозвільного характеру через 10 робочих днів з дня закінчення строку, встановленого для видачі документа дозвільного характеру або прийняття рішення про відмову в його видачі, на підставі копії опису прийнятих документів з відміткою про дату їх прийняття.

Відповідна правова позиція щодо застосування принципу мовчазної згоди викладена у постановах Верховного Суду від 05.09.2018 у справі № 826/11460/17, від 10.01.2019 у справі № 813/3145/16, від 13.02.2019 у справі № 826/16335/17, від 21.03.2019 у справі № 817/498/17, від 16.05.2019 у справі № 818/600/17, від 21.08.2019 у справі № 826/25865/15, від 13.02.2019 у справі № 826/16335/17 та від 21.08.2019 у справі № 826/25865/15, від 14 лютого 2023 року у справі № 640/22377/18.

Оскільки відповідачем, у визначений строк (день спливу терміну) позивачу не надано відповіді на його заяву про видачу містобудівних умов та обмежень, то позивач відповідно до вимог частини шостої статті 4-1 Закону № 2806-IV фактично набув право на застосування принципу мовчазної згоди з приводу реконструкції зблокованої нежитлової будівлі котеджу № 2 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 .

Також колегією суддів ураховано наявний в матеріалах справи лист Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 20.11.2023 № 20445/28/10-23, наданий у відповідь на адвокатський запит адвоката Сучової І.М. про надання інформації у сфері містобудівної діяльності, щодо розміщення об`єктів житлового фонду у тому числі набутих шляхом реконструкції нежитлових будівель на землях рекреаційного призначення, в якому зазначено, що відповідно до частини першої статті 51 Земельного кодексу України (далі - Кодекс) до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації. Згідно із частиною третьою статті 52 Кодексу на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. На таких землях (крім земельних ділянок зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельних ділянок, зайнятих об`єктами фізичної культури і спорту, інших аналогічних об`єктів) допускається будівництво відповідно до чинної містобудівної документації об`єктів житлового та громадського призначення, що не порушують режим використання земель рекреаційного призначення. На думку Міністерства, земельне законодавство допускає можливість розміщення житлових об`єктів на землях рекреаційного призначення за умови дотримання режиму їх використання та містобудівного законодавства. Планування і забудова територій населених пунктів та міжселенних територій на державному, регіональному та місцевому рівні регулюється державними будівельними нормами ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» (далі - ДБН), яким, крім іншого, передбачено: ландшафтні та рекреаційні території являють собою мережу ділянок озеленених та інших відкритих просторів різного призначення, розташованих як на територіях населених пунктів та приміських зон, так і на міжселенних територіях, в тому числі ландшафтних комплексів, рекреаційних зон, курортів та оздоровчих місцевостей, об`єктів культурної спадщини та туристичних зон, територій природно-заповідного та водного фондів, водозахисних, полезахисних, транспортно-розподільних озеленених смуг та інших об`єктів зеленого господарства (абзац перший пункту 8.1.1 ДБН); при формуванні мережі ландшафтних та рекреаційних територій населених пунктів, серед іншого, слід виділяти території обмеженого користування (ділянки житлової забудови, об`єктів громадського обслуговування, культурної спадщини, виробництва) (абзаци перший та третій пункту 8.1.2 ДБН); курортні території можуть бути відокремленими, розміщеними за межами населених пунктів або бути функціональними зонами курортних міст і селищ, а також інших населених пунктів (промислових, портових, сільськогосподарських), які мають в межах своїх територій санаторно-курортні та рекреаційні заклади (абзац другий пункту 8.5.1 ДБН); на території другої зони санітарної охорони курортів слід передбачати розташування санаторно-курортних та рекреаційних закладів (у тому числі рекреаційного житла) та об`єктів іншого використання (перша частина пункту 8.5.7 ДБН). Нормативні вимоги до рекреаційного житла наведено у пункті 8.5.8 ДБН. Крім того, пунктом 3.10 ДБН визначено, будинок дачний - це житловий будинок садибного типу для використання протягом року для відпочинку, тимчасового перебування або постійного проживання.

У листі Міністерство також зазначає, що території дачної та садової забудови призначаються для організації відпочинку громадян, ведення садівництва та городництва з будівництвом дачних, садових будинків для тимчасового або постійного проживання; нову дачну або садову забудову рекомендується розміщувати за межами населених пунктів на земельних ділянках з цільовим призначенням для дачного будівництва чи індивідуального садівництва; при переведенні існуючої дачної і садової забудови у райони садибної забудови має бути забезпечена відповідність показників соціальної, транспортної та інженерної інфраструктури нормативам садибної забудови в межах населених пунктів (пункти 6.1.43; 6.1.45; 6.1.49 ДБН). Додатково інформує, що Порядок переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 р. № 321 із змінами. Відповідно до викладеного, Міністерство вважає, що за умови дотримання певних нормативних вимог та процедур на категорії земель рекреаційного призначення допускається розміщення зазначені об`єкти.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що земельне законодавство допускає можливість розміщення житлових об`єктів на землях рекреаційного призначення за умови дотримання режиму їх використання та містобудівного законодавства.

Тому апеляційний суд відкидає доводи апелянта про безпідставне покликання суду першої інстанції на зазначений вище лист Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України.

Відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Досліджуючи доводи скаржника, що неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 22 травня 2020 року у справі № 825/2328/16; від 23.04.2020 у справа № 813/1790/18; від 04.06.2019 у справа № 826/5252/17; від 24.01.2023 у справа № 160/17667/21; від 17.03.2021 у справа № 826/9746/17, апеляційний суд зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні норм процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях.

Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Правовий висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (або Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

В жодній із наведених апелянтом постанов Верховного Суду немає правового висновку щодо застосування норм права, що містяться у Постанові № 722.

Правовою підставою позову позивач визначив підпункт 1 пункту 1 Постанови № 722, яким установлено, що надання послуг з питань дозвільних та реєстраційних процедур у будівництві на період дії воєнного стану в Україні та протягом одного року з дня припинення чи скасування воєнного стану здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі ненадання відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки або неприйняття рішення про відмову в їх наданні протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви про їх видачу проектування об`єкта будівництва здійснюється без отримання містобудівних умов та обмежень відповідно до містобудівної документації на місцевому рівні та обмежень у використанні земель, визначених Законом України «Про охорону культурної спадщини».

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що після 23 лютого 2023 проектування об`єкта будівництва може здійснюватися позивачем без містобудівних умов та обмежень, однак виключно відповідно до того, що визначено в містобудівній документації, з дотриманням інших вимог, необхідних для виконання будівельних робіт згідно статті 34 Закону № 3038-VI.

При цьому, проектування об`єкта будівництва без отримання містобудівних умов та обмежень відповідно до містобудівної документації на місцевому рівні та обмежень у використанні земель, визначених Законом України «Про охорону культурної спадщини» в порядку підпункту 1 пункту 1 Постанови № 722 не звільняє замовника (Позивача) від обов`язку дотримуватися містобудівної документації на місцевому рівні.

За таких обставин, посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду є помилковими, оскільки оскаржуване судове рішення не суперечать викладеним у них висновкам в частині застосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню у спірних правовідносинах.

Стосовно ж доводів апеляційної скарги щодо порядку розгляду судом справи, то колегія суддів зазначає, що відповідно до частин другої п`ятої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд має відмовити у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження або постановити ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якщо після прийняття судом до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог або зміну предмета позову справа підпадає під дію частини четвертої цієї статті.

Статтею 259 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження подається у письмовій формі одночасно з поданням позовної заяви або може міститися у ній.

Таке клопотання має стосуватися розгляду за правилами спрощеного позовного провадження всієї справи і не може стосуватися лише певної частини позовних вимог, інакше суд повертає його без розгляду, про що зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Порядок вирішення питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження встановлює стаття 260 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

У випадку, передбаченому частиною першою статті 259 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може:

1) задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження; або

2) відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження.

Якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача протягом двох днів із дня її надходження до суду постановляє ухвалу про:

1) залишення заяви відповідача без задоволення;

2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Якщо відповідач не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк із поважних причин.

З матеріалів справи убачається, що в позовній заяві позивач заявив клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 18 грудня 2023 року про відкриття провадження в адміністративній справі, з врахуванням ухвали від 20 грудня 2023 року про виправлення описки у судовому рішенні, суд першої інстанції постановив розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідачем було подано клопотання про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 17 січня 2024 року суд першої інстанції відмовив у задоволенні даного клопотання відповідача.

Справу розглянуто, як зазначено в спірному рішенні, у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з викликом осіб.

Представники сторін приймали участь у розгляді справи, відповідач надав відзив на позовну заяву та всі наявні та відомі йому докази, які необхідні для правильного вирішення справи.

З аналізу приписів вищевказаних норм вбачається, що статтями 12 та 257 Кодексу адміністративного судочинства України за вичерпним переліком визначено справи, розгляд яких повинен здійснюватися виключно за правилами загального позовного провадження, тоді як за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, передбачених процесуальним законом.

Проаналізувавши обставини, встановлені судом першої інстанції у справі, яка розглядається, а також беручи до уваги предмет цього спору, наведені відповідачем підстави позову, характер і суть спірних правовідносин та предмет доказування у справі, колегія суддів вважає, що така не підпадає під жоден з випадків, передбачених статтями 12 та 257 Кодексу адміністративного судочинства України, у яких розгляд справи повинен відбуватись виключно за правилами загального позовного провадження.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вирішив питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням встановлених у статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України критеріїв в ухвалі про відкриття провадження у справі, як це передбачено процесуальним законом.

Наведені ж у апеляційній скарзі аргументи не дозволяють погодитись із твердженнями скаржника про те, що розгляд цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження здійснено помилково та з порушенням норм процесуального права.

Будь-яких порушень прав апелянта на участь у розгляді справи в результаті її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження не встановлено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі - відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року у справі № 380/28232/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді А. Р. Курилець
М. А. Пліш