Справа № 620/13765/23
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2024-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Мельничука В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним рішення Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради, оформлене листом № М-2185 від 18.07.2023 про відмову в призначенні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, встановленої Порядком надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505, за період з 01 жовтня 2017 року по 08.07.2022;

- зобов`язати Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, встановлену Порядком надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505, за період з 01 жовтня 2017 року по 08.07.2022.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт, зокрема зазначає, що 01.07.2023 дізнався про правову позицію Верховного Суду у справі 751/2087/16-а у постанові від 15.08.2019, відповідно до якої щомісячна адресна допомога внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, передбачена Порядком № 505, та грошова компенсація за піднайом житла, що передбачена Порядком №450, мають різну правову природу та їх виплата не залежить одна від одної. Тому, на думку позивача, він мав право на отримання двох виплат, і отримував би їх, якщо б працівники відповідача не змусили написати заяву про відмову від отримання щомісячної адресної допомоги, передбаченої Порядком № 505.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції, посилаючись на правову позицію Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 750/12742/15-а, не правильно застосував норми Порядку № 505 та Порядок № 450 у взаємозв`язку із ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Апелянт вважає, що одночасне отримання щомісячної адресної грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам та отримання грошової компенсації за піднайом житла військовослужбовцям не суперечить вимогам статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

На переконання апелянта, посилання суду на ненадання позивачем доказів звернення до правоохоронних органів, у зв`язку зі змушенням написати його заяву про припинення виплати адресної допомоги, є безпідставним, оскільки на той час позивач був переконаний, що дії працівників відповідача є правомірними, тим більше психологічний тиск та обман не є кримінально карним діянням, що виключає необхідність звернення до правоохоронних органів.

Апелянт зазначає, що написання заяви про припинення виплати адресної допомоги як внутрішньо переміщеній особі не відповідала його внутрішній волі, адже вказане викликано повідомленням працівників відповідача про відсутність права на отримання одночасно двох виплат на піднайом житла.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити в її задоволенні та залишити адміністративний позов без розгляду, а у разі незалишення позову без розгляду, залишити без змін рішення суду першої інстанції. Відповідач в обґрунтування своїх доводів зазначає, що позивач після припинення у вересні 2017 року виплати вказаної допомоги не звертався до відповідача щодо отримання такої допомоги протягом строку дії Порядку № 505, а звернувся лише 03 липня 2023 року, коли Порядок втратив чинність (з 22 березня 2022 року). Тому, будь-які правові підстави у Департаменту станом, як на час звернення позивача (03 липня 2023 року), так і на час подання суду цього відзиву, для надання позивачу зазначеної допомоги відсутні.

Крім того, відповідач зазначає, що правова позиція Верховного Суду з цього питання вже змінена Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 750/12742/15-а, і та правова позиція Верховного Суду, яка висловлена, ним у справі 751/2087/16-а, стосується лише справи № 751/2087/16-а та не поширює свою дію на інші правовідносини.

Наприкінці, відповідач наголошує, що позивач, не отримавши допомогу у період з 01 жовтня 2017 року до 08 липня 2022 року, знав та, з врахуванням фактичних обставин справи, не міг не знати про порушення своїх прав, однак звернувся з цим позовом лише у вересні 2023 року, тобто з пропуском загального шестимісячного строку звернення до суду, передбаченого ст. 122 КАС України.

Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2024 року призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , взятий на облік як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою від 28.03.2017 № 7423-3333, виданою Департаментом соціальної політики Чернігівської міської ради (а.с.11).

Як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач у період з березня 2017 року по вересень 2017 року отримував щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

08.07.2022 позивач набув право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.15-19).

03 липня 2023 року позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив зазначити причини і підстави та надати підтверджуючі документи щодо припинення виплати позивачу щомісячної адресної допомоги як внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг; зазначити розмір невиплаченої щомісячної адресної допомоги як внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за період з часу припинення її виплати у 2017 році до 08.07.2022 - моменту набуття позивачем права власності на житло в м. Чернігів; виплатити позивачу щомісячну адресну допомогу як внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за період з часу припинення її виплати у 2017 році до 08.07.2022 - моменту набуття позивачем права власності на житло в м. Чернігів (а.с.20-21).

Листом від 18.07.2023 № М-2185 Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради повідомив, що щомісячну адресну допомогу відповідно до Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505 (втратила чинність з 22.03.2022) позивач отримував з березня 2017 року до вересня 2017 року включно. Зазначити причини і підстави та надати підтверджуючі документи щодо припинення виплати позивачу допомоги немає можливості, оскільки особову справу одержувача допомоги знищено у зв`язку з закінченням строку зберігання. Водночас повідомлено, що після припинення виплати позивачу вказаної допомоги у вересні 2017 року позивач протягом строку дії постанови №505 не звертався за її призначенням. Враховуючи наведене, правові підстави для призначення та виплати позивачу щомісячної адресної допомоги як внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг з часу припинення її виплати у вересні 2017 року відповідно до постанови №505 відсутні (а.с.22).

Позивач, вважаючи вказану відмову відповідача протиправною, звернувся до суду з цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив, зазначивши, що відповідач, припиняючи з жовтня 2017 року виплату позивачу спірної грошової допомоги, діяв правомірно відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, оскільки позивачем особисто подано заяву про припинення виплати адресної допомоги як внутрішньо переміщеній особі. Крім того, після припинення виплати позивачу відповідної грошової допомоги, останній в межах строку дії Порядку № 505 (до 21.03.2022) не звертався до відповідача за її призначенням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України від 20.10.2014 №1706-VІІ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон) відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Статтею першою вказаного Закону передбачено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Статтею 7 Закону передбачено забезпечення реалізації прав зареєстрованих внутрішньо переміщених осіб на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування, соціальні послуги, освіту.

Внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території мають право на отримання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності і від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, безпосередньо у робочих органах Фонду соціального страхування України за фактичним місцем проживання, перебування (частина десята статті 7 Закону).

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 505 затверджено Порядок надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (чинного, на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок №505), який визначає механізм надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (далі - грошова допомога).

Пунктом 2 Порядку №505 встановлено, що грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, їх дітям, які народилися після дати початку проведення антитерористичної операції, тимчасової окупації або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців.

Відповідно до пункту 5 вказаного Порядку призначення і виплата грошової допомоги здійснюється уповноваженим органом за фактичним місцем проживання (перебування) сім`ї.

Для призначення грошової допомоги уповноважений представник сім`ї за умови пред`явлення паспорта громадянина України або іншого документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, а для іноземців та осіб без громадянства - документа, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, подає складену в довільній формі письмову заяву про надання грошової допомоги та документи, визначені цим пунктом.

Для призначення грошової допомоги на наступний шестимісячний строк уповноважений представник сім`ї подає заяву. У разі відсутності змін, що впливають на призначення грошової допомоги, про це зазначається у заяві про призначення допомоги на наступний шестимісячний строк, і до заяви не додаються документи, зазначені у цьому пункті, а використовуються відомості з документів, поданих з останньою заявою про призначення грошової допомоги. Таку заяву на наступний шестимісячний строк може бути подано з дати його початку або не раніше ніж за 15 днів до закінчення поточного шестимісячного строку.

Отже, для отримання відповідної грошової допомоги особа, перебуваючи на обліку як внутрішньо переміщена особа, має звернутися до уповноважених органів за фактичним місцем проживання (перебування) із заявою та відповідними документами. Для призначення грошової допомоги на наступний шестимісячний строк особа також подає заяву. Таку заяву на наступний шестимісячний строк може бути подано з дати його початку або не раніше ніж за 15 днів до закінчення поточного шестимісячного строку.

Як достовірно встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, позивач є внутрішньо переміщеною особою, в зв`язку з чим з березня 2017 року йому, як внутрішньо переміщеній особі, було призначено адресну допомогу для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

У подальшому, позивачем особисто подано заяву до відповідача про припинення виплати адресної допомоги як внутрішньо переміщеній особі, у зв`язку з чим, з жовтня 2017 року виплата адресної допомоги для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг припинена. Такі обставини не заперечується сторонами.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, припиняючи з жовтня 2017 року виплату позивачу спірної грошової допомоги, діяв правомірно відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства України, оскільки позивачем особисто подано заяву про припинення виплати адресної допомоги як внутрішньо переміщеній особі.

Доводи апелянта про те, що працівники відповідача переконали та змусили його написати заяву про припинення виплати адресної допомоги як внутрішньо переміщеній особі не підтверджуються жодними доказами, тому колегія суддів вважає такі доводи безпідставними.

Посилання апелянта на лист Міністерства соціальної політики України від 22 січня 2015 року № 684/0/14-15/5, на підставі якого, на думку позивача, працівники відповідача протиправно змусили його написати заяву про припинення спірної виплати, не заслуговує на увагу, оскільки зміст листа носить рекомендаційних характер та не є нормативно-правовим актом, зокрема, щодо припинення згаданої допомоги.

Також суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що після припинення виплати позивачу відповідної грошової допомоги, останній у межах строку дії Порядку № 505 (до 21.03.2022) не звертався до відповідача за її призначенням.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставного зазначив, що позивач не мав права одночасно отримувати щомісячну адресну грошову допомогу внутрішньо переміщеним особам, що передбачена Порядком № 505 та грошову компенсацію за піднайом житла військовослужбовцям, що передбачена Порядком № 450, то колегія суддів зазначає таке.

Доводи апелянта зводяться до того, що суд першої інстанції, посилаючись на правову позицію Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 750/12742/15-а, не правильно застосував норми Порядку № 505 та Порядок № 450 у взаємозв`язку із ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На думку позивача, одночасне отримання щомісячної адресної грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам та отримання грошової компенсації за піднайом житла військовослужбовцям не суперечить вимогам статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Крім того, апелянт вважає, що до спірних правовідносин у цій справі не застосовуються положення ч. 10 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Насамперед, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції у цій справі не розглядав спір про наявність у позивача права на отримання одночасно двох видів пільг (допомогу та компенсацію) та протиправну відмову відповідача на призначення та виплату щомісячної адресної грошової допомоги, яка передбачена Порядком № 505, у зв`язку з отриманням позивачем компенсації за піднайом житла військовослужбовцям, що передбачена Порядком № 450.

Спірним питанням у цій справі, яке вирішував суд першої інстанції, було наявність у позивача права на отримання щомісячної адресної допомоги, яка передбачена Порядком № 505, за період, коли діяли положення такого Порядку № 505 та після втрати ним чинності, адже позивач, звертаючись до суду з позовом, вважав, що відповідач у період дії Порядку №505 увів позивача в оману та протиправно змусив написати заяву про припинення вказаної виплати.

Посилання суду першої інстанції правову позицію Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 750/12742/15-а, який надав правову оцінку спірним правовідносинам щодо одночасного отримання військовослужбовцем двох видів пільг (допомогу та компенсацію), пов`язано у із зміною судової практики у цій категорії спорів, яка відмінна від категорії справи, яка розглядається.

Отже, доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не правильно застосував норми Порядку № 505 та Порядок № 450 у взаємозв`язку із ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є необґрунтованими.

Окрім того, матеріали справи, зокрема, зміст адміністративного позову, свідчить про те, що позивач не обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що має право на одночасне отримання щомісячної адресної грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам та отримання грошової компенсації за піднайом житла військовослужбовцям у взаємозв`язку із ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Тобто, що до спірних правовідносин у цій справі не застосовуються положення ч. 10 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У адміністративному позові позивач зазначив, що вважає протиправною відмову Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради призначити, нарахувати та виплатити позивачу щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, за період з жовтня 2017 року до 08.07.2022 (дата набуття позивачем права власності на житло в м. Чернігів), оскільки до цієї дати не існувало підстав для відмови у призначені чи виплаті останньому такої допомоги.

Отже, апелянт у апеляційній скарзі зазначив інші підстави адміністративного позову, які у силу ч. 5 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати, адже вони не були заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

В.П. Мельничук