Справа № 160/11088/24
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної установи Центр пробації про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
29.04.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної установи Центр пробації, в якій позивач з урахуванням уточненої позовної заяви на виконання вимог ухвали суду від 06.05.2024 року просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи Центр Пробації, щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку під час звільнення зі служби, не здійснивши перерахунок та виплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 недоплаченої частини допомоги для оздоровлення за 2018 рік, до якої не включено премію (виплачену за липень 2018р. у сумі 2185 грн.), у середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби з дотриманням вимог п.22 розділу І Порядку № 925/5 після звільнення;
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи Центр Пробації, щодо не проведення індексації на день виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суми розрахунку (недоплаченої частини допомоги для оздоровлення за 2018 рік у сумі 2185 грн.) після звільнення зі служби, у зв`язку з не своєчасною її виплатою згідно Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати;
Означені позовні вимоги вмотивовані протиправною бездіяльністю Державної установи Центр Пробації, щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку під час звільнення зі служби, не здійснивши перерахунок та виплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 недоплаченої частини допомоги для оздоровлення за 2018 рік, до якої не включено премію (виплачену за липень 2018р. у сумі 2185 грн.), у середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби з дотриманням вимог п.22 розділу І Порядку № 925/5 після звільнення та протиправною бездіяльністю Державної установи Центр Пробації щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку під час звільнення зі служби, не здійснивши перерахунок та виплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 недоплаченої частини допомоги для оздоровлення за 2018 рік, до якої не включено премію (виплачену за липень 2018 року у сумі 2185 грн.), у середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби з дотриманням вимог п.22 розділу І Порядку № 925/5 після звільнення.
11.06.2024 року від Державної установи Центр пробації до суду надішов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначив наступне. Позивачем неправомірно та безпідставно заявлено позовну вимогу про зобов`язання стягнення з Центру пробації середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 72 614,36 грн. за шість місяців (182 дні). Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 адміністративний позов задоволено частково. Визнано бездіяльність Державної установи Центр пробації Міністерства юстиції України щодо не виплати ОСОБА_1 недоплаченої частини допомоги для оздоровлення за 2018 рік, до якої не була включена премія (виплачена за липень 2018р. у сумі 2185 грн.) у середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби згідно до вимог п.22 розділу І Порядку №925/5, протиправною. Зобов`язано Державну установу Центр пробації Міністерства юстиції України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 недоплаченої частини допомоги для оздоровлення за 2018 рік, до якої включити премію (виплачену за липень 2018р. у сумі 2185 грн.), у середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби з дотриманням вимог п.22 розділу І Порядку №925/5. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення суду повністю виконано відповідачем 29.02.2024 (платіжна інструкція № 1710) з відрахуванням обов`язкових платежів та зборів. Недоплачена частина допомоги для оздоровлення за 2018 рік, до якої не була включена премія (виплачена за липень 2018р. у сумі 2185 грн.) у середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби згідно до вимог п.22 розділу І Порядку №925/5 становить 2185 грн. Натомість сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначена позивачем у позові становить 72 614,36 грн. Відповідач вважає, що розмір виплати за час затримки розрахунку при звільненні, у співвідношенні до суми премії, невиплаченій позивачу, має бути співмірним. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Позивачем невірно здійснено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до довідки від 10.06.2024 р. № 8/2-200 розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 321,18 грн., натомість позивачем сума середнього заробітку розрахована з середньоденної заробітної плати у сумі 398,98 грн.
З аналізу даних, розміщених на офіційному сайті Національного банку України, судом встановлено, що на дату остаточного розрахунку з позивачем, а саме: січень 2020 р. розмір облікової ставки НБУ становив 13,5% річних. Враховуючи суму недоотриманих коштів 2185 грн, 13,5% від цієї суми становить 294,98 грн, тобто 0,81 грн за один день затримки розрахунку (294,98 грн /365). Враховуючи, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має визначатися в межах шести місяців (182 дні), позивачу мало бути нараховано та виплачено 147,42 грн (0,81 грн * 182).
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. № 2050 (далі Закон № 2050) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 р. № 159 (далі Порядок № 159).
Статтею 1 Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року №2050-III (далі - Закон №2050-III) установлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до статті 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону №2050-III компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі заробітної плати/грошового забезпечення. При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі - Порядок №159) відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій. Згідно зі статтею 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Статтею 4 Закону № 2050-ІІІ передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Зазначене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду по справі №200/7529/20-а. Ураховуючи те, що грошове забезпечення виплачувалось позивачу вчасно, підстави для виплати компенсації втрати частини доходів відсутні. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25.06.2020 (справа № 520/2261/19) затверджено прецедентний висновок, за яким визначений статтею 77 КАС України обов`язок відповідача суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. Крім того, протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень має місце у тому випадку, коли у межах повноважень суб`єкта владних повноважень існує обов`язок вчинити конкретні дії, але він не виконаний. Така правова позиція викладена Верховним судом у складі Касаційного Суду у справі № 320/5970/17. Тому, будь яка бездіяльність Центру пробації у даній справі відсутня, оскільки Центром пробації виконано обов`язок та вчинено конкретні дії нараховано та виплачено позивачу премію відповідно до вимог законодавства. позивачем подана позовна заява до адміністративного суду 27.04.2024 р. тобто більш ніж через 2 місяці після фактичного виконання рішення суду про доплату матеріальної допомоги, яка є предметом цього позову. Поважними причинами пропуску строку визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.". Звернення до відповідача із заявами не змінює дати коли позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав та інтересів, а лише свідчить про те, коли позивач розпочав вживати активних дій щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, а є лише фактично штучно створеною новою часовою передумовою звернення з позовом до суду. Отже, позивачем без поважних причин пропущено місячний строк звернення до суду за захистом порушеного права.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2024 року, зазначена вище справа була розподілена та 30.04.2024 року передана судді Пруднику С.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.05.2024 року означену позовну заяву було залишено без руху. Позивачу надано було строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 5 (п`яти) робочих днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання до суду: позовної заяви разом із копією для вручення відповідачам, оформлену у відповідності до вимог ст.ст.160, 161 КАС України, а саме, зазначити вірне найменування відповідача як суб`єкта владних повноважень, відповідно до вимог чинного законодавства; вмотивованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду вказавши обґрунтовані підстави для поновлення такого строку, якщо вони є, та надати суду докази поважності причин його пропуску (щодо пропуску місячного строку з 20.12.2020 року по 29.04.2024 року (щодо нарахування 22.12.2020 року не повної суму грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна в сумі 15 847,50 грн. та нарахування 29.02.2024 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 01.02.2024 року у справі №160/995/23 року на особистий картковий рахунок ПриватБанку позивача суми 1070,73 грн.)).
Відтак, у встановлений ухвалою суду від 06.05.2024 року строк позивач усунув недоліки адміністративного позову.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 з 01.07.2018р. проходив службу у Державній установі Центр пробації, має спеціальне звання майора внутрішньої служби, займав посаду старшого інспектора Криворізького районного сектору філії Державної установи Центр пробації у Дніпропетровській області та був звільнений з даної посади за власним бажанням (п.п.7 ч.1 ст.77 Закону України Про Національну поліцію 27.01.2020р., що підтверджується копією паспорту позивача, копією наведених витягів з наказів про призначення на посаду №61/к від 26.06.2018р., про звільнення з посади №11/к від 24.01.2020р.
У період проходження позивачем служби на підставі рапорту позивача згідно до наказу від 31.08.2018р. за №26/в Про надання відпусток позивачеві було надано частину чергової відпустки за 2018 рік, тривалістю 26 календарних днів, з 03 вересня 2018р. по 28 вересня 2018р. з виплатою допомоги для оздоровлення, що підтверджується змістом копії наведеного витягу з наказу, наявного у справі.
На підставі наведеного вище наказу позивачеві була виплачена допомога для оздоровлення у розмірі 5710 грн., яку він отримав 10.09.2018р., про що позивач сам зазначає у позові, а також і підтверджується змістом копії розрахункового листка за вересень 2018р.
Вважаючи, що вказана допомога для оздоровлення за 2018 рік позивачеві була виплачена не у повному обсязі, а саме: до складових вказаної допомоги не було включено премію, яку позивач отримав у серпні 2018р. (за липень 2018р.), у сумі 2185 грн., він неодноразово упродовж 2021 року звертався до відповідача з відповідними заявами у відповідь на які відповідач повідомив позивача, що на день підписання наказу про виплату допомоги для оздоровлення за 2018р. (31.08.2018р. №26/в) позивач мав право на такі види грошового забезпечення, які і були враховані при розрахунку вказаної допомоги для оздоровлення, а саме: посадовий оклад 4370,00 грн., оклад за спеціальним званням 1340,00 грн., у липні 2018р. позивачеві премія не встановлювалась та не виплачувалася, тому для її врахування при розрахунку допомоги для оздоровлення за 2018 рік на момент прийняття наказу про виплату цієї допомоги - 31.08.2018р. підстав не було, що підтверджується численними копіями відповідей відповідача, наявних у справі.
Позивач не погодився з такою бездіяльністю відповідача щодо не виплати йому частини недоплаченої матеріальної допомоги для оздоровлення за 2018 рік у виді премії в розмірі 2185 грн., тому у цьому позові просив визнати таку бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язати відповідача виплатити йому вказану частину недоплаченої допомоги для оздоровлення за 2018 рік посилаючись на порушенням відповідачем його права на гідне своєчасне грошове забезпечення відповідно до положень чинного законодавства.
За наслідками розгляду даної позовної заяви, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано бездіяльність Державної установи Центр пробації Міністерства юстиції України щодо не виплати ОСОБА_1 недоплаченої частини допомоги для оздоровлення за 2018 рік, до якої не була включена премія (виплачена за липень 2018р. у сумі 2185 грн.) у середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби згідно до вимог п.22 розділу І Порядку №925/5, протиправною.
Зобов`язано Державну установу Центр пробації Міністерства юстиції України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 недоплаченої частини допомоги для оздоровлення за 2018 рік, до якої включити премію (виплачену за липень 2018р. у сумі 2185 грн.), у середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби з дотриманням вимог п.22 розділу І Порядку №925/5.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його до апеляційного суду.
За наслідками розгляду даної апеляційної скарги, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 01.02.2024 року апеляційну скаргу Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 року залишено без змін.
Як зазначив позивач у поданій до суду позовній заяві, 28.02.2024 року на його особистий картковий рахунок ПриватБанку було зараховано суму у розмірі 493 грн. 72 коп. від Центру пробації зі зняттям з нього комісії у розмірі 2 грн. 48 коп.. В коментарі платежу зазначено: оплата судового збору за рішенням суду по справі № 160/995/23 від 14.04.2023; доп. зап № 245/11-24 від 14.02.2024; без ПДВ Ярмола добров.
29.02.2024 року на особистий позивача картковий рахунок ПриватБанку було зараховано суму у розмірі 1070 грн. 73 коп. від Центру пробації зі зняттям з нього комісії у розмірі 5 грн. 38 коп. В коментарі платежу зазначено: перерахування коштів за рішенням суду по справі № 160/995/23 від 14.04.2023 доп. зап № 341/11-24 від 27.02.2024 без ПДВ добровільна сплата. Розмір даної суми виплати позивачу не зрозумілий та не зрозуміло за що саме ця виплата.
01.03.2024 року позивач звернувся із заявою до Державної установи «Центр пробації», в якій просив:
1. Повідомити позивачу, коли ДУ «Центр пробації» буде здійснений перерахунок та буде виплачена йому недоплачена частина допомоги для оздоровлення за 2018 рік, до якої необхідно включити премію у середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби з дотриманням вимог п.22 розділу І Порядку № 925/5, у сумі 2185 грн. (тобто за 2 повних місяця служби), згідно рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 року по справі № 160/995/23, а також провести індексацію даної суми на день її виплати на підставі чинного законодавства України, у зв`язку з не своєчасною виплатою;
2. Прокоментувати суму виплати у розмірі 1070 грн. 73 коп., яка надійшла 29.02.2024 року на особистий позивача картковий рахунок ПриватБанку від ДУ «Центр пробації» МЮ та повідомити які її складові, а також повідомити позивачу за що саме ця виплата.
18.03.2024 року позивач отримав листа від Державної установи «Центр пробації» за № 80/Я-68/11/Ян-24 від 18.03.2024 року, в якому вказано: «...У Державній установі «Центр пробації» розглянуто заяву від 01.03.2024 року. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 в адміністративній справі № 160/995/23 зобов`язано Державну установу «Центр пробації» здійснити перерахунок та виплату недоплаченої частини допомоги для оздоровлення за 2018 рік, до якої включити премію (виплачену за липень 2018 р. у сумі 2185 грн), у середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби з дотриманням вимог п. 22 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 р. № 925/5 (далі - Порядок). Згідно з наказом Державної установи «Центр пробації» від 26.06.2018 р. № 61/к ОСОБА_1 було призначено на посаду старшого інспектора Криворізького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області з 01.07.2018 р. Відповідно до наказу Державної установи «Центр пробації» від 31.08.2018 р. № 26/к вам була надана частина чергової відпустки за 2018 рік, тривалістю 26 календарних днів, з 03 вересня 2018 року по 28 вересня 2018 року з виплатою допомоги для оздоровлення. Ураховуючи дату призначення ОСОБА_1 на посаду в Державну установу «Центр пробації», повними місяцями служби є липень - серпень 2018 року. Слідуючи з вищевикладеного, середній розмір премії становить 1092 грн 50 коп. (2185,00/2=1092,50). Ця сума була перерахована на картковий рахунок ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» (платіжна інструкція від 28.02.2024 р. №1710). Компенсація громадянам втрати ними частини доходів у зв`язку з несвоєчасною їхньою виплатою з 2001 року проводиться відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон). Відповідно до абзацу 2 статті 2 Закону під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру. Одноразові виплати, на які компенсація не нараховується, включають одноразову допомогу при виході на пенсію, винагороду за наслідками роботи за рік, матеріальну допомогу тощо. Згідно з Порядком допомога для оздоровлення належить до одноразових додаткових видів грошового забезпечення. У зв`язку з вищевикладеним, індексація доплати матеріальної допомоги для оздоровлення не проводиться».
18.03.2024 року позивач звернувся з заявою до Державної установи «Центр пробації», в якій просив:
1. Повідомити позивачу, чи виконанні повністю ДУ «Центр пробації» МЮ зобов`язання, які покладені на неї рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 року по справі № 160/995/23, а також чи здійснений повний розрахунок з ним відповідно цього рішення.
2. Провести індексацію на день виплати даної суми, у зв`язку з не своєчасною її виплатою згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
01.04.2024 року позивач перевірив свій картковий рахунок ПриватБанку та побачив, що 29.03.2024 року на нього зараховано суму у розмірі 1070 грн. 73 коп. від Центру пробації зі зняттям з нього комісії у розмірі 5 грн. 38 коп. В коментарі платежу зазначено: перерахування коштів за рішенням суду по справі № 160/995/23 від 14.04.2023 доп. записка № 341/11-24 від 28.03.2024 без ПДВ добровільна сплата. Якщо скласти ці дві суми, які за рішенням суду по справі № 160/995/23 від 14.04.2023 року ДУ «Центр пробації» перерахувала на картковий рахунок позивача ПриватБанку 29.02.2024 - 1070 грн. 73 коп. та 29.03.2024 - 1070 грн. 73 коп., то загальна сума виплати складає 2141 грн. 46 коп., а якщо до неї добавити утриману суму 1,5% військового збору у розмірі 32 грн. 78 коп. та 2 рази зняттям з позивача комісії у розмірі 5 грн. 38 коп., то виходить сума 2185 грн., яка відповідає вимогам рішенню суду по справі № 160/995/23 від 14.04.2023 року.
Листом від 02.04.2024 року №98/Я-86/8/Мл-24 ДУ "Центр пробації" позивачу повідомлено наступне. У Державній установі «Центр пробації» розглянуто заяву ОСОБА_1 від 18.03.2023 р. щодо виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 року по справі № 160/995/23. Зобов`язання, які покладено рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 року по справі № 160/995/23, виконано, а саме кошти перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 . Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 28.03.2018 р. № 925/5 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України» (зі змінами), допомога для оздоровлення відноситься до одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Згідно зі статтею 2 Закону України від 19.10.2000 р. № 2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру. Одноразові виплати, на які компенсація не нараховується, включають одноразову допомога при виході на пенсію, винагороду за наслідками роботи за рік, матеріальну допомогу тощо. Отже, Державна установа «Центр пробації» звернулася за роз`ясненнями до Міністерства соціальної політики.
04.04.2024 року позивач звернувся з клопотанням до Державної установи «Центр пробації», в якій просив: провести індексацію на день виплати даної суми, у зв`язку з не своєчасною її виплатою згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», вирішивши дане питання у до судовому порядку.
Листом від 05.04.2024 року №101/Я-90/11/Яв-24 ДУ "Центр пробації" позивачу повідомлено наступне. У Державній установі «Центр пробації» розглянуто клопотання ОСОБА_1 від 22.03.2023 р. щодо виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 року по справі № 160/995/23. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 р. по справі № 160/995/23 виконано, кошти у сумі 2185 грн. перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 . Згідно зі статтею 2 Закону України від 19.10.2000 р. № 2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру. Одноразові виплати, на які компенсація не нараховується, включають одноразову допомогу при виході на пенсію, винагороду за наслідками роботи за рік, матеріальну допомогу (допомогу на оздоровлення) тощо. Щодо питання чи підлягає матеріальна допомога на оздоровлення індексації, Державна установа «Центр пробації» звернулася за роз`ясненнями до Міністерства соціальної політики України та Міністерства економіки України. Після отримання роз`яснень, ОСОБА_1 буде поінформовано додатково.
Як зазначив позивач у поданій до суду позовній заяві, на теперішній час Державною установою «Центр пробації» МЮ України не проведено індексацію на день виплати цих сум, у зв`язку з не своєчасною їх виплатою згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Отже, вважаючи, протиправною бездіяльність Державної установи Центр Пробації, щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку під час звільнення зі служби, не здійснивши перерахунок та виплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 недоплаченої частини допомоги для оздоровлення за 2018 рік, до якої не включено премію (виплачену за липень 2018р. у сумі 2185 грн.), у середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби з дотриманням вимог п.22 розділу І Порядку № 925/5 після звільнення та протиправною бездіяльністю Державної установи Центр Пробації щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку під час звільнення зі служби, не здійснивши перерахунок та виплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 недоплаченої частини допомоги для оздоровлення за 2018 рік, до якої не включено премію (виплачену за липень 2018 року у сумі 2185 грн.), у середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби з дотриманням вимог п.22 розділу І Порядку № 925/5 після звільнення, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 4 ст.43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Приписами частини 5 статті 23 Закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України визначено, що умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
При цьому, на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.
Так, умови та розміри грошового забезпечення встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. за №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, дія якого поширюється і на осіб рядового та начальницького складу, які проходять службу у Державній кримінально-виконавчій службі України (далі Постанова КМУ №704), а механізм виплати такого грошового забезпечення та компенсаційних виплат таким особам визначено відповідним Порядком, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018р. №925/5 (далі Порядок №925/5).
У відповідності до п.3 ч.5 Постанови КМУ №704 передбачено, що керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надано право надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу, зокрема, допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно до пункту 3 розділу І Порядку №925/5 встановлено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає: щомісячні основні види грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, надбавка за вислугу років); щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (допомога для оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань).
За приписами пунктів 1,2,3 глави 14 розділу ІІ Порядку №925/5 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) було визначено, що особам рядового і начальницького складу один раз на рік надається допомоги для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення; виплата такої допомоги здійснюється на підставі наказу органу або установи.
До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір допомоги для оздоровлення, включаються посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, які мають постійний характер, на які має право особа рядового чи начальницького складу на день підписання наказу про надання цієї допомоги та премія, розрахована відповідно до пункту 22 розділу І цього Порядку.
Згідно до вимог пункту 22 розділу І наведеного Порядку №925/5 передбачено, що для розрахунку одноразових додаткових видів грошового забезпечення та компенсаційних виплат (зокрема, допомоги для оздоровлення) до місячного грошового забезпечення включається премія (встановлена відповідно до глави 13 розділу ІІ цього Порядку) в середньому розмірі за повні дванадцять місяців служби підряд за місцем проходження служби, а за менший період служби в середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби.
Аналіз наведених норм свідчить про те, особи рядового чи начальницького складу кримінально-виконавчої служби мають право раз на рік на отримання допомоги для оздоровлення для розрахунку якої до місячного грошового забезпечення включається, на день підписання наказу про надання такої допомоги, у тому числі і премія, зокрема, у середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби.
П.3 глави 13 розділу ІІ Порядку №925/5 встановлено, що премія виплачується разом із виплатою грошового забезпечення в поточному місяці за результатами оперативно-службової діяльності за минулий місяць.
Таким чином, премія за липень 2018р. працівникам кримінально-виконавчої служби виплачується із виплатою грошового забезпечення у серпні 2018р.
Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд, зокрема у постановах від 20.01.2021 у справі №200/4185/20-а, від 31.03.2021 у справі №340/970/20, від 24.06.2021 у справі №480/2577/20, дійшов висновку про можливість застосування норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Згідно з ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку із невиплатою недоплаченої частини допомоги для оздоровлення за 2018 рік, до якої включити премію (виплачену за липень 2018р. у сумі 2185 грн.), у середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби з дотриманням вимог п.22 розділу І Порядку №925/5.
Вважаючи, що допомога для оздоровлення за 2018 рік позивачеві була виплачена не у повному обсязі, а саме: до складових вказаної допомоги не було включено премію, яку позивач отримав у серпні 2018р. (за липень 2018р.), у сумі 2185 грн., він неодноразово упродовж 2021 року звертався до відповідача з відповідними заявами у відповідь на які відповідач повідомив позивача, що на день підписання наказу про виплату допомоги для оздоровлення за 2018р. (31.08.2018р. №26/в) позивач мав право на такі види грошового забезпечення, які і були враховані при розрахунку вказаної допомоги для оздоровлення, а саме: посадовий оклад 4370,00 грн., оклад за спеціальним званням 1340,00 грн., у липні 2018р. позивачеві премія не встановлювалась та не виплачувалася, тому для її врахування при розрахунку допомоги для оздоровлення за 2018 рік на момент прийняття наказу про виплату цієї допомоги - 31.08.2018р. підстав не було, що підтверджується численними копіями відповідей відповідача, наявних у справі.
Позивач не погодився з такою бездіяльністю відповідача щодо не виплати йому частини недоплаченої матеріальної допомоги для оздоровлення за 2018 рік у виді премії в розмірі 2185 грн., тому у цьому позові просив визнати таку бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язати відповідача виплатити йому вказану частину недоплаченої допомоги для оздоровлення за 2018 рік посилаючись на порушенням відповідачем його права на гідне своєчасне грошове забезпечення відповідно до положень чинного законодавства.
За наслідками розгляду даної позовної заяви, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано бездіяльність Державної установи Центр пробації Міністерства юстиції України щодо не виплати ОСОБА_1 недоплаченої частини допомоги для оздоровлення за 2018 рік, до якої не була включена премія (виплачена за липень 2018р. у сумі 2185 грн.) у середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби згідно до вимог п.22 розділу І Порядку №925/5, протиправною.
Зобов`язано Державну установу Центр пробації Міністерства юстиції України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 недоплаченої частини допомоги для оздоровлення за 2018 рік, до якої включити премію (виплачену за липень 2018р. у сумі 2185 грн.), у середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби з дотриманням вимог п.22 розділу І Порядку №925/5.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його до апеляційного суду.
За наслідками розгляду даної апеляційної скарги, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 01.02.2024 року апеляційну скаргу Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 року залишено без змін.
29.02.2024 року на особистий позивача картковий рахунок ПриватБанку було зараховано суму у розмірі 1070 грн. 73 коп. від Центру пробації зі зняттям з нього комісії у розмірі 5 грн. 38 коп. В коментарі платежу зазначено: перерахування коштів за рішенням суду по справі № 160/995/23 від 14.04.2023 доп. зап № 341/11-24 від 27.02.2024 без ПДВ добровільна сплата. Розмір даної суми виплати позивачу не зрозумілий та не зрозуміло за що саме ця виплата.
01.04.2024 року позивач перевірив свій картковий рахунок ПриватБанку та побачив, що 29.03.2024 року на нього зараховано суму у розмірі 1070 грн. 73 коп. від Центру пробації зі зняттям з нього комісії у розмірі 5 грн. 38 коп. В коментарі платежу зазначено: перерахування коштів за рішенням суду по справі № 160/995/23 від 14.04.2023 доп. записка № 341/11-24 від 28.03.2024 без ПДВ добровільна сплата. Якщо скласти ці дві суми, які за рішенням суду по справі № 160/995/23 від 14.04.2023 року ДУ «Центр пробації» перерахувала на картковий рахунок позивача ПриватБанку 29.02.2024 - 1070 грн. 73 коп. та 29.03.2024 - 1070 грн. 73 коп., то загальна сума виплати складає 2141 грн. 46 коп., а якщо до неї добавити утриману суму 1,5% військового збору у розмірі 32 грн. 78 коп. та 2 рази зняттям з позивача комісії у розмірі 5 грн. 38 коп., то виходить сума 2185 грн., яка відповідає вимогам рішенню суду по справі № 160/995/23 від 14.04.2023 року.
Отже, спірний період у цих правовідносинах охоплює з 28.01.2020 року по 28.02.2024 року (дню, що передує виплати заборгованості) та з 28.01.2020 року по 28.03.2024 року (дню, що передує виплати заборгованості).
Предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу належних сум при звільненні.
Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби та виключення із списків особового складу військової частини) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ текст статті 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».
Вказана редакція статті 117 Кодексу законів про працю України набрала законної сили з 19.07.2022.
Варто зауважити, що Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні приписів статті 117 Кодексу законів про працю України, яка діяла до внесених змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, але у редакції чинній до 19.07.2022, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду, зокрема і у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.
На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Саме крізь призму вказаних підходів, керуючись правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц та Верховного Суду у справі № 480/3105/19 суди першої та апеляційної інстанцій і вирішили цей спір.
Проте, суд зауважує, що вказаний підхід Верховного Суду до застосування статті 117 Кодексу законів про працю України в окресленому контексті не відповідає правовому регулюванню, яке належить застосовувати до спірних правовідносин.
Означений підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як вже зазначалось з 19.07.2022 стаття 117 Кодексу законів про працю України діє у редакції, викладеній згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування вказаної норми змінився.
Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодами з 28.01.2020 року по 28.02.2024 року (дню, що передує виплати заборгованості) та з 28.01.2020 року по 28.03.2024 року (дню, що передує виплати заборгованості), а тому такі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ (19.07.2022) і після цього.
Період з 28.01.2020 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.
Проте, періоди з 19.07.2022 до 28.02.2024 та з 19.07.2022 по 28.03.2024 (дню, що передує виплати заборгованості) регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
Таким чином, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Щодо обрахунку періоду обрахунку з 28.01.2020 до 18.07.2022, суд зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13ц та постановах Верховного Суду від 21.10.2021 року у справі №520/7453/2020, від 13.10.2021 року у справі №580/1790/20.
Суд, звертає увагу, що у справі «Меньшакова проти України» від 8 квітня 2010 року, яким передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатися лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень норми статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.
Разом з тим, у своєму рішенні Європейський суд з прав людини не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм КЗпП України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.
Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, Європейський суд з прав людини у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.
Тому за висновком Європейського суду з прав людини не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (п. 59 рішення).
За таких обставин Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2020 року (справа № 821/1083/17) та від 13 травня 2020 року (справа № 810/451/17) дійшла висновку що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України. Вказане рішення Європейського суду з прав людини не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15, відповідно до якого положення статей 116 та 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.
Також, відповідно до практики Верховного Суду, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, постанова Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19).
Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Аналогічна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17.
Верховним Судом у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18 (адміністративне провадження № К/9901/2118/19) викладена правова позиція щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.
Вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд повинен врахувати принцип співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Вказана позиція узгоджується із згаданими вище висновками Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопад 2020 року (справа № 480/3105/19), зазначав що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (постанови Верховного Суду від 27 квітня 2016 року (справа №6-113цс16) та від 26 червня 2019 року (справа №761/9584/15-ц).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
На справедливе застосування принципу співмірності та зменшення за таких обставин розміру відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку звертав увагу і Верховний Суд України у постановах від 5 жовтня 2015 року (справа № 463/265/131) та від 27 квітня 2016 року (справа № 6-113цс16).
Так, матеріалами справи встановлено, що 29.02.2024 року на особистий позивача картковий рахунок ПриватБанку було зараховано суму у розмірі 1070 грн. 73 коп. від Центру пробації зі зняттям з нього комісії у розмірі 5 грн. 38 коп. В коментарі платежу зазначено: перерахування коштів за рішенням суду по справі № 160/995/23 від 14.04.2023 доп. зап № 341/11-24 від 27.02.2024 без ПДВ добровільна сплата. Розмір даної суми виплати позивачу не зрозумілий та не зрозуміло за що саме ця виплата.
01.04.2024 року позивач перевірив свій картковий рахунок ПриватБанку та побачив, що 29.03.2024 року на нього зараховано суму у розмірі 1070 грн. 73 коп. від Центру пробації зі зняттям з нього комісії у розмірі 5 грн. 38 коп. В коментарі платежу зазначено: перерахування коштів за рішенням суду по справі № 160/995/23 від 14.04.2023 доп. записка № 341/11-24 від 28.03.2024 без ПДВ добровільна сплата. Якщо скласти ці дві суми, які за рішенням суду по справі № 160/995/23 від 14.04.2023 року ДУ «Центр пробації» перерахувала на картковий рахунок позивача ПриватБанку 29.02.2024 - 1070 грн. 73 коп. та 29.03.2024 - 1070 грн. 73 коп., то загальна сума виплати складає 2141 грн. 46 коп., а якщо до неї добавити утриману суму 1,5% військового збору у розмірі 32 грн. 78 коп. та 2 рази зняттям з позивача комісії у розмірі 5 грн. 38 коп., то виходить сума 2185 грн., яка відповідає вимогам рішенню суду по справі № 160/995/23 від 14.04.2023 року.
Як вбачається з матеріалів справи, загальний розмір доплати позивачеві склав 2185 грн.
При цьому, суд зазначає, що встановлюючи право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно визначити розмір такого відшкодування.
Суд вважає за необхідне розрахувати розмір компенсації наступним чином.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, у даній справі не доведено суду правомірність своєї бездіяльності щодо не проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні.
Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з частиною першої статті 27 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (із змінами і доповненнями) порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Підпунктом «л» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі також - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться, виходячи із середньої заробітної плати.
Абзацом 3 пункту 2 вказаного Порядку № 100 визначено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п. 5 Порядку № 100).
Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отже, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).
Згідно довідки Державної установи Центр пробації від 10.06.2024 року №8/2-200 про доходи майора внутрішньої служби ОСОБА_1 убачається, що позивачу за листопад 2019 року нараховано грошове забезпечення у сумі 12 212,50 грн., за грудень 2091 року нараховано грошове забезпечення у сумі 12 125,10 грн. Середньомісячний розмір грошового забезпечення складає 12 168,80 грн. (із розрахунку (12 212,50 грн + 12 125,10 грн)/2 місяці). Середньоденний розмір грошового забезпечення складає 398,98 грн (із розрахунку (12 212,50 грн + 12 125,10 грн) / (31 день + 30 днів)).
Таким чином, компенсація за нарахування та виплату недоплаченої частини допомоги для оздоровлення за 2018 рік, до якої включити премію (виплачену за липень 2018р. у сумі 2185 грн.), у середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби з дотриманням вимог п.22 розділу І Порядку №925/5, з урахуванням істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає:
2185 грн. 1/( роки за які нараховувалась грошове забезпечення)/12(кількість місяців за рік) = 182,08 грн. / 398,98 грн. (середня заробітна плата з урахуванням двох останніх місяців роботи)=0,46%(коефіцієнт від суми середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні).
Оскільки кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 28.01.2020 року - 18.07.2022 року становить 618 днів, сума середнього заробітку за час затримки становить 246 458,40 грн. (618* 398,98).
Враховуючи принцип справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням істотності частки становить 1133,71 грн. (246 458,40 грн. х 0,46%) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.
Виходячи з принципів розумності, справедливості, пропорційності та з огляду на наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18 відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю.
Щодо обрахунку періоду обрахунку після 19.07.2022, а саме з 27.08.2023 по 28.02.2024, та з 29.09.2023 по 28.03.2024, суд зазначає наступне.
Суд вважає за необхідне розрахувати розмір компенсації наступним чином.
Суд, звертає увагу, що Законом України від 01.07.2022 №2352-IX внесено зміни, у тому числі до статті 117 КЗпП України та викладено її у такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.».
Частиною 3 статті 3 КАС України встановлено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Загальний розмір доплати позивачеві за недоплачену частини допомоги для оздоровлення за 2018 рік, до якої включити премію (виплачену за липень 2018р. у сумі 2185 грн.), у середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби з дотриманням вимог п.22 розділу І Порядку №925/5 в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, з урахуванням змін до ст.117 КЗпП України за період з 27.08.2023 по 28.02.2024 становить:
2185 грн. (виплата компенсації грошового забезпечення) / 1 (за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців) = 2185 грн. / 398,98 грн. (середня заробітна плата з урахуванням двох останніх місяців роботи) = 5,48 % (коефіцієнт від суми середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні).
Оскільки кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 27.08.2023 по 28.02.2024 становить 128 днів, сума середнього заробітку за час затримки становить 51 069,44 грн. (128 * 398,98 грн.).
Враховуючи принцип справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням істотності частки становить 2798,61 грн. (51 069,44 грн. х 5,48 %) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.
Загальний розмір доплати позивачеві за недоплачену частини допомоги для оздоровлення за 2018 рік, до якої включити премію (виплачену за липень 2018р. у сумі 2185 грн.), у середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби з дотриманням вимог п.22 розділу І Порядку №925/5 в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, з урахуванням змін до ст.117 КЗпП України за період з 29.09.2023 по 28.03.2024 становить:
2185 грн. (виплата компенсації грошового забезпечення) / 1 (за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців) = 2185 грн. / 398,98 грн. (середня заробітна плата з урахуванням двох останніх місяців роботи) = 5,48 % (коефіцієнт від суми середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні).
Оскільки кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 29.09.2023 по 28.03.2024 становить 124 днів, сума середнього заробітку за час затримки становить 49 473,52 грн. (124 * 398,98 грн.).
Враховуючи принцип справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням істотності частки становить 2711,15 грн. (49 473,52 грн. х 5,48 %) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.
Відтак, загальний розмір нарахування та виплати ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, - період з 28.01.2020 року по 18.07.2022 року, з 27.08.2023 року по 28.02.2024 року та з 29.09.2023 року по 28.03.2024 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100, склав 6643,47 грн. (1133,71+2798,61+2711,15).
Виходячи з принципів розумності, справедливості, пропорційності та з огляду на наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18 відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково в частині позовних вимог щодо середнього заробітку.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог шляхом: визнання протиправною бездіяльність Державної установи Центр пробації щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (невиплати недоплаченої частини допомоги для оздоровлення за 2018 рік, до якої включити премію (виплачену за липень 2018р. у сумі 2185 грн.), у середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби з дотриманням вимог п.22 розділу І Порядку №925/5), - період з 28.01.2020 року по 18.07.2022 року, з 27.08.2023 року по 28.02.2024 року та з 29.09.2023 року по 28.03.2024 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100; зобов`язання Державної установи Центр пробації нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, - Державної установи Центр пробації, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100, у розмірі 6643,47 грн. (шість тисяч шістсот сорок три гривні 47 копійок).
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення індексації на день виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суми розрахунку (недоплаченої частини допомоги для оздоровлення за 2018 рік у сумі 2185 грн.) після звільнення зі служби, у зв`язку з не своєчасною її виплатою згідно Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та зобов`язання відповідача провести індексацію на день виплат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сум недоплаченої частини допомоги для оздоровлення за 2018 рік, до якої включено премію на загальну суму 2185 грн., з відповідним відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, у зв`язку з не своєчасною її виплатою згідно Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та виплатити відповідну компенсацію, суд зазначає наступне.
Щодо вимоги про виплату компенсації втрати частини доходів, слід зазначити наступне.
У пункті 4 Порядку №1078 визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Стаття 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі № 2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
За змістом статті 3 Закону № 2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
У відповідності до статті 4 Закону № 2050-ІІІ, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Відтак, індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.
Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Враховуючи наявність факту невиплати позивачу грошового забезпечення у повному обсязі, позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати (грошового забезпечення), у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно з частиною 2 статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до приписів частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень дії якого оскаржуються, не виконано покладеного на нього обов`язку доказування правомірності таких дій та не спростовано доводи позивача викладені у позовній заяві.
З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Положеннями частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Водночас суд зауважує, що на користь позивача підлягає відшкодуванню вся сума судового збору в розмірі 1211,20 грн., адже незважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд визнав порушення законних прав позивача внаслідок протиправних дій суб`єкта владних повноважень, і спір по суті вирішено на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи Центр пробації про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
В решті заявлених позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат судом не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Прудник