Справа № 320/14052/23
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2024-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2024 року м. Київ № 320/14052/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Києві щодо припинення із січня 2021 року виплати позивачу пенсії призначеної за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві провести ОСОБА_1 поновлення та виплату пенсії за віком із січня 2021 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням положень Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з виплатою заборгованості та компенсацію втрати частини доходів, що виникли із січня 2021 року протягом 1 (одного) місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві подати до Київського окружного адміністративного суду звіт про виконання судового рішення у даній справі протягом 1 (одного) місяця з дня набрання ним законної сили.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м.Києві, у 2015 року йому призначено пенсію за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням положень Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Однак, з січня 2021 року відповідачем припинено виплату позивачу пенсії. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що порушують його конституційні права у зв`язку з чим звернувся до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.08.2023 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та без проведення судового засідання.

Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, про відкриття провадження у справі був проінформований шляхом направлення тексту ухвали на електронну адресу, про що свідчить довідка про доставку електронного листа, сформована програмним забезпеченням "Діловодство спеціалізованого суду" та розписка представника відповідача від 11.09.2023 про отримання копії ухвали суду та копії позовної заяви з додатками.

Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Від відповідача до суду надійшла копія пенсійної справи позивача.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовні вимоги, дослідивши докази, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянин України згідно паспорту громадянина України сер. СН № 899083, має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м.Києві та отримує пенсію за віком, призначеної відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням положень Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з лютого 2015 року.

З січня 2021 року позивачеві припинено виплату пенсії, оскільки позивач з 20.10.2020 знятий з реєстрації в м. Києві для виїзду на постійне проживання до Польщі.

13.10.2022, 27.12.2022 позивач звертався до відповідача з заявами про поновлення виплати пенсії з 01.01.2021. У своїй заяві позивач звертав увагу відповідача на обставину, що на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24.02.2022 року, позивач був призваний у Збройні Сили України та перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_2 з 12.03.2022, згідно наказу № 2, що підтверджується довідкою за підписом командира в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_2 . Вищевказана довідка, на думку позивача, спростовує обставину, що він проживає за кордоном, на підставі чого відповідачем було прийнято рішення про припинення виплати пенсій.

Однак, відповідач, листами від 27.10.2022 №23354-23208/М-02/8-2600/22, 06.01.2023 №482-30262/М-02/8-2600/23 повідомив про те, що згідно отриманої інформації з Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві позивач з 20.10.2020 знятий з реєстрації в м. Києві та ним оформлено документи для виїзду на постійне проживання до Польщі, тому виплата пенсії припинена з січня 2021 року. 29.03.2022 позивачем подано заяву про поновлення виплати пенсії. Однак, рішенням №57 від 15.04.2022 позивачу відмовлено в поновленні виплати пенсії, оскільки за результатом розгляду документів, з`ясовано, що за даними паспорта громадянина України, виданого 08.10.1998 Дарницьким РУ ГУ МВС України в місті Києві СН 899083, який наданий разом із заявою, відсутня інформація щодо реєстрації місця проживання позивача. Оскільки нарахування пенсії припинено з 01.01.2021, а заяву на поновлення виплати пенсії (з урахуванням норм законодавства) позивачем не подано, то підстави для поновлення виплати позивачу пенсії відсутні.

Позивач не погодившись з діями відповідача щодо припинення нарахування та виплати пенсії, звернувся до суду з даним адміністративним позовом

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

За приписами частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина 3 статті 46 Конституції України).

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст.25 Конституції України).

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)" від 14.09.2006, яка набрала чинності з 01.02.2007, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване Законом України «Про пенсійне забезпечення» (надалі також Закон №1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі також Закон №1058-IV), якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами, зокрема, рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Згідно з частинами 3, 4 статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Статтею 1 Закону № 1058-ІV визначено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно із статтею 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Частиною 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначалось, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд вказує, що ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-ІV не передбачає автоматичного припинення виплати пенсії. За наявності будь-якої з підстав, з якою Закон № 1058-ІV пов`язує припинення виплати пенсії, така виплата припиняється або за рішенням територіального органу Пенсійного фонду, або за рішенням суду.

Згідно зі статтею 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Однак, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Разом з тим Конституційний Суд України зазначив, що визнання оспорюваних положень Закону (1058-15) неконституційними має наслідки лише для пенсіонерів, які проживають (перебувають) у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, і не перешкоджає подальшому унормуванню питань соціального захисту пенсіонерів шляхом укладення міжнародних договорів з цими державами та виплаті пенсій у порядку, встановленому чинними міжнародними договорами.

Таким чином, з 07.10.2009, дня набрання чинності Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», вказанні правові норми та правові норми, прийняті із врахуванням положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону № 1058-ІV, застосуванню не підлягають.

Суд враховує, що відносини у сфері пенсійного забезпечення між Україною та Республікою Польщею регулюються Договором між Україною та Республікою Польща про соціальне забезпечення від 18.05.2012, який набрав чинності з 1 квітня 2014 (надалі також - Договір від 18.05.2012), та Адміністративною угодою про застосування Договору між Україною та Республікою Польща про соціальне забезпечення від 18.05.2012.

Ця Угода застосовується, зокрема, стосовно України - до законодавства щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування, що стосується, зокрема, пенсії за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника, за вислугу років відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до статті 3 Договору між Україною та Республікою Польща про соціальне забезпечення від 18.05.2012 положення цього Договору поширюються на: 1) осіб, які підпадають або підпадали під дію законодавства однієї або обох Договірних Сторін, 2) інших осіб, якщо їхні права набуті від осіб, згаданих в пункті 1).

Якщо цією Угодою не передбачено інше, особи, на яких поширюються положення цієї Угоди, несуть обов`язки і користуються правами, які передбачені законодавством другої Договірної Сторони, на тих самих умовах, що громадяни цієї Договірної Сторони.

Якщо цією Угодою не передбачено інше, допомога, яка підлягає виплаті на підставі законодавства однієї Договірної Сторони, не може бути зменшена, зупинена, скасована або затримана з тієї причини, що правомочна особа проживає на території іншої Договірної Сторони.

Цей Договір поширюється на здійснення таких видів грошових виплат, зокрема, відповідно до правових норм України й на виплату пенсії за віком (стаття 2 Договору).

Особа не може бути позбавлена права на допомогу та допомога не може бути зменшена, змінена, зупинена або відмінена тільки через те, що ця особа проживає на території іншої Договірної Сторони, якщо в цьому не буде передбачено інше (стаття 5 Договору).

Особливостей щодо виплати призначеної пенсії за віком у разі проживання пенсіонера на території іншої Договірної Сторони вказаний Договір не містить.

Отже, станом на час спірних відносин п.2 ч.1 ст.49 та друге речення ст.51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з підстав визнання їх Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Договором між Україною та Республікою Польща про соціальне забезпечення від 18.08.2012 передбачено, що допомога не може бути зупинена тільки через те, що ця особа проживає на території іншої договірної сторони.

Як встановлено судом, відповідачем з 01.01.2021 припинено виплату пенсії ОСОБА_1 з підстав виїзду на постійне місце проживання за кордон.

Пенсійний орган листами від 27.10.2022 №23354-23208/М-02/8-2600/22, 06.01.2023 № 482-30262/М-02/8-2600/23 відмовив позивачу у поновленні та виплаті пенсії з 01.01.2021. Як підставу для відмови у виплаті пенсії за вказаний період наведено зміст частини 1 статті 49 України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема й пункт 2, який 07.10.2009 визнаний неконституційним.

Отже, припиняючи ОСОБА_1 виплату пенсії з 01.01.2021, пенсійний орган діяв не у спосіб, визначений законом.

До того ж припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з такої підстави, як отримання інформації від міграційної служби про виїзд позивача на постійне проживання за кордон, не може бути розцінене як правомірні, добросовісні і розсудливі дії, вчинені пенсійним органом з використанням повноважень з тією метою, з якою вони були надані.

Такий висновок суду ґрунтується на тому, що до 01.01.2021 пенсійний орган виплачував пенсію ОСОБА_1 , який з 20.10.2020 знятий з реєстрації в м.Києві та не має зареєстрованого місця проживання в Україні.

Суд зауважує, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

Позивач до виїзду за кордон перебував на обліку у відповідача та отримував пенсію за віком за Законом №1058-IV, громадянство не втрачав. Тому, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України отримувати пенсію в Україні, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Таким чином, відповідач протиправно не виплачує пенсію ОСОБА_1 з 01.01.2021, а тому заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 20.05.2020 по справі № 815/1226/18, Верховного Суду, викладені в постанові від 20.08.2020 по справі № 560/1119/19, постанові від 20.01.2021 у справі № 607/6805/17-а, а також висновками Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Пічкур проти України".

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач призваний у Збройні Сили України на підставі Указу Президента України про загальну мобілізацію № 69/2022 від 24.02.2022 та перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 з 12.03.2022, що спростовує твердження відповідача про постійне перебування позивача за кордоном.

Також, відсутність у позивача у паспорті відмітки про реєстрацію місця проживання не може бути підставою для відмови у поновленні йому пенсійних виплат, оскільки суперечить ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV, де встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач є громадянином України, а тому має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

За змістом п. 2.8 Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії здійснюється за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до статті 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до статті 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року.

При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати:

1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу;

2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу;

3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім`ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім`ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника особою з інвалідністю або учасником війни тощо).

В даній справі заява позивача про поновлення пенсії була подана із долученням до неї відповідних документів, що не заперечується відповідачем.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність дій відповідача з урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення виплати пенсії позивачеві з 01.01.2021.

Належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії з урахуванням вимог ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме зобов`язати відповідача поновити виплату пенсії позивачеві з 01.01.2021. Застосування такого способу захисту порушеного права позивача на отримання пенсії є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою пенсії суд дійшов такого висновку.

Питання, пов`язані із здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III (далі Закон № 2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок).

Згідно зі статтями 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Зі змісту вказаних норм слідує, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Пункти 1, 2 Порядку відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

У пункті 4 Порядку закріплено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи був виплачений нарахований дохід, та чи виплачений він із порушенням строків, чи нараховувався і виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Отже, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Водночас, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ, окремих положень Порядку дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права висловлений Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року (справа № 336/4675/17), від 21 червня 2018 року (№ 523/1124/17), від 03 липня 2018 року (справа № 521/940/17).

Отже, враховуючи те, що судом встановлено факт протиправних дій щодо відмови у поновленні виплати пенсії позивачу з 01.01.2021 та зобов`язано відповідача здійснити виплату пенсії з 01.01.2021, суд дійшов висновку, що при виконанні рішення суду строк виплати пенсії з 01.01.2021 безсумнівно буде порушеним, а відтак позивач набув право на нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів.

Відтак, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві поновити з 01.01.2021 виплату пенсії ОСОБА_1 з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Щодо вимоги позивача про здійснення виплати боргу та компенсації втрати доходів протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини другої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.

Враховуючи, що предметом спору є визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання вчинити певні дії, та за рішенням суду не вирішується питання про стягнення конкретно визначеного розміру суми пенсії, а лише вирішується питання щодо зобов`язання вчинити відповідача дії по виплаті пенсії, така заява позивача не підлягає задоволенню.

При цьому, відповідно до статті 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», платежі за пенсійним забезпеченням проводяться за рахунок коштів Державного бюджету України.

Статтями 23 та 116 Бюджетного кодексу України визначено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 22.08.2018 № 649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду», якою затверджено Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду (далі по тексту - Порядок № 649).

Як визначено пунктом 1 Порядку № 649, цей Порядок визначає механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету.

Отже, проведення у спірних правовідносинах платежів на виконання рішення суду без застосування процедури попереднього визначення бюджетних призначень суперечить як приписам статті 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», так і приписам статті 116 Бюджетного кодексу України.

Суд також враховує висновки рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 № 20-рп/2011, яким визначено, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов`язана регулювати економічні процеси, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства.

Враховуючи наведене вище правове регулювання, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо клопотання позивача відповідно до ч.6 ст.245, ч.1 ст.382 КАС України, зобов`язати відповідача в місячний термін надати до суду звіт про виконання судового рішення, зверненого до негайного виконання, суд зазначає таке

Відповідно до ч.1 ст.382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду.

Таким чином, відсутні підстави для встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень, враховуючи, що у суду не має достатніх підстав вважати, що відповідач буде перешкоджати його виконанню або ухилятися від цього, після набрання судовим рішенням законної сили.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати у справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 90, 139, 243-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення ОСОБА_1 із січня 2021 року виплати позивачу пенсії за віком.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві (, вул.Бульварно-Кудрявська, 16, м.Київ) поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) виплату пенсії за віком із січня 2021 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням положень Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з виплатою заборгованості та компенсації втрати частини доходів, що виникли із січня 2021 року.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.