Справа № 600/2180/24-а
Суддя: Боднарюк Олег Васильович
Дата ухвалення: 2024-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/2180/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боднарюка О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач), звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови ОСОБА_1 у включенні його до списків військовозобов`язаних, які пропонуються до бронювання на період мобілізації та на воєнний час згідно Порядку бронювання військовозобов`язаних за списком військовозобов`язаних під час дії воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 2023 року №76;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області включити Позивача ОСОБА_1 до списків військовозобов`язаних, які пропонуються до бронювання на період мобілізації та на воєнний час згідно Порядку бронювання військовозобов`язаних за списком військовозобов`язаних під час дії воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 2023 року №76;

- здійснити розподіл судових витрат.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

1. Позивач, в обґрунтування позовних вимог зазначив, що з січня 2022 року є державним службовцем категорії Б, до цього з 19 червня 2017 року по 10 лютого 2019 року останній проходив службу у Збройних Силах України за призовом осіб офіцерського складу.

Звертав увагу суду на те, наказом командувача Військово-Морських Сил ЗСУ від 26 грудня 2018 року №292 звільнений у запас згідно ч.3 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу пп. а - у зв`язку із закінченням встановлених строків військової служби. Відповідно до записів у військовому квитку позивач є військовозобов`язаним, при цьому наголосив, що по закінченню військової служби позивач контракт про проходження громадянином України служби у військовому резерві ЗСУ згідно п.16 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві ЗСУ не укладав, відтак і не є резервістом.

Зазначив те, що посадовими особами відповідача тричі подавались списки військовозобов`язаних, які пропонуються до бронювання на період мобілізації та на воєнний час згідно Порядку №76, однак позивача безпідставно жодного разу не внесли до списків військовозобов`язаних, які підлягають для бронювання згідно Порядку №76.

Звертав увагу суду на те, що неодноразово звертався до відповідача з заявою щодо забезпечення виконання абз.3 п.4 Порядку №76, по відношенню до нього, як державного службовця категорії Б, однак отримав відмову з посиланням на те, що він є резервістом оперативного резерву.

Проте, на переконання позивача, такі дії посадових осіб відповідача є протиправними, адже він не являється особою, яка проходить службу у військовому резерві ЗСУ, інших військових формувань і призначена для їх комплектування у мирний час та в особливий період згідно ч.9 ст.1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу і не підпадає під дію Положення, про що свідчить відсутність будь-яких записів у військовому квитку останнього, про зарахування його до військового оперативного резерву військової частини, в якій він проходив військову службу.

Окрім того, наголошував, що згідно абз.3 п.4 Порядку бронювання військовозобов`язаних за списком військовозобов`язаних під час дії воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 2023 року №76 (надалі - Порядок №76), військовозобов`язані, які займають посади державної служби категорій А та Б підлягають бронюванню незалежно від військового звання, віку та військово-облікової спеціальності, відтак позивач вважає, що підлягає бронювання обов`язково.

2. Відповідач подав до суду відзив на адміністративний позов, в якому заперечив щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Заперечуючи проти позову зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.2023 № 76 «Деякі питання реалізації положень Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» щодо бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час» затверджено Порядок бронювання військовозобов`язаних за списком військовозобов`язаних під час дії воєнного стану (далі - Порядок). В пункті 1 Порядку зазначено, що цей Порядок визначає механізм бронювання під час дії воєнного стану військовозобов`язаних в органах державної влади, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, у разі, коли це необхідно для забезпечення функціонування державного органу.

З огляду на зазначені вище норми законодавства, відповідач вважає, що керівник державного органу (в даному випадку начальнику Головного управління) має право визначати коло осіб (працівників Головного управління) в яких є потреба для виконання покладених завдань що впливають на забезпечення функціонування державного органу та подати списки військовозобов`язаних, які пропонуються до бронювання на період мобілізації та на воєнний час (і це є правом керівника державного органу, а не його обов`язком).

Також, відповідач наголосив на тому, що починаючи з 28.03.2023 і по даний час позивач відсутній на роботі у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю. Враховуючи зазначене, потреба в бронюванні начальника відділу з ретроконверсії №2 управління з ретроконверсії Головного управління ОСОБА_1 (по посаді) в Головному управлінні - відсутня.

Звертав увагу суду на те, що з урахуванням дискреційних повноважень, у відповідача є сукупність прав та обов`язків на власний розсуд визначати повністю або частково вид і зміст управлінських рішень, можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів рішень, кожне з яких є правомірним.

Крім того, відповідно до витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15.02.2019 № 4 ОСОБА_1 , старший лейтенант (ВОС НОМЕР_1 ) зарахований до резерву першої черги військової частини НОМЕР_2 , що підтверджується витягом з наказу та листів ІНФОРМАЦІЯ_2 від 04.01.2024 № 49 та від 08.01.2024 №138.

Відтак, відповідач вважає, що оскільки позивач є резервістом, тому застосувати вимоги Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.2023 № 76 до останнього немає юридичних підстав, оскільки постанова застосовується тільки для військовозобов`язаних, яким позивач не являється, що підтверджується матеріалами справи.

Окрім іншого, на думку відповідача аргументи позивача щодо порушень ведення військового обліку в Головному управлінні є безпідставним, з огляду на те, що позивач не наділений відповідними повноваженнями щодо надання оцінки організації роботи по даному напрямку діяльності Головного управління.

3. Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій наведені переважно подібні аргументи, які викладені в позовній заяві.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ В СПРАВІ.

1.Ухвалою суду відкрити провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

2. Ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ ТА ВІДПОВІДНІ ПРАВОВІДНОСИНИ.

1. ОСОБА_1 працює на посаді начальника відділу з ретроконверсії №2 управління з ретроконверсії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області з січня 2022 року. Позивач є державним службовцем категорії Б.

2. З 19 червня 2017 року по 10 лютого 2019 року позивач проходив службу у Збройних Силах України (надалі - ЗСУ) за призовом осіб офіцерського складу, що вбачається із записів у військовому квитку серії НОМЕР_3 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_3 від 01 листопада 2007 року.

3. Наказом командувача Військово-Морських Сил ЗСУ від 26 грудня 2018 року №292 позивач звільнений у запас згідно ч.3 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу пп. а - у зв`язку із закінченням встановлених строків військової служби.

4. Судом встановлено, що позивач неодноразово звертався до відповідача щодо забезпечення виконання абз.3 п.4 Порядку №76, по відношенню до нього, як державного службовця категорії Б.

5. Разом з тим, листами відповідач повідомляв позивача, про те, що він є резервістом оперативного резерву, а Постанова Кабінету Міністрів від 27.01.2023 року № 76, застосовується до осіб які є - військовозобов`язаними.

6. Згідно листа ІНФОРМАЦІЯ_4 від 13.10.2023 року № 4119 вбачається про те, що відповідно до абзацу 1 частини 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.11.2014 року № 607 "Про затвердження структури військового резерву людських ресурсів" : " військовий резерв людських ресурсів складається з резервістів, які у добровільному порядку уклали контракт на проходження служби у військовому резерві або були зараховані в обов`язковому порядку до оперативного резерву в особливий період ".

Відповідно до пункту 3 Указу Президента України від 29.10.2012 року № 618/2012 "Про Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Збройних Сил України " громадяни проходять службу у військовому резерві в добровільному порядку, а в особливий період особи, звільнені з військової служби, які за своїми професійно - психологічними характеристиками і станом здоров`я придатні до служби у військовому резерві та відповідають встановленим вимогам проходження служби у військовому резерві, - в обов`язковому порядку.

Відтак, зазначено про те, що старший лейтенант запасу ОСОБА_1 , що звільнений з військової служби 10.02.2019 (під час дії особливого періоду) є резервістом оперативного резерву.

ДО ВКАЗАНИХ ПРАВОВІДНОСИН СУД ЗАСТОСОВУЄ НАСТУПНІ ПОЛОЖЕННЯ ЗАКОНОДАВСТВА ТА РОБИТЬ ВИСНОВКИ ПО СУТІ СПОРУ.

1. Звертаючись до суду позивач наводив аргументи, з приводу того, що він не є резервістом, а військовозобов`язаним, перебуває на державній службі на посаді категорії "Б", і на нього поширюються норми абз.3. п.4. Порядку бронювання військовозобов`язаних за списком військовозобов`язаних під час дії воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 2023 року № 76, зокрема те що, військовозобов`язані, які займають посади державної служби категорії "А" і "Б" підлягають бронюванню незалежно від військового звання, віку та військового - облікової спеціальності.

Отже, предметом дослідження в даній справі є протиправність/правомірність дій щодо відмови позивачеві у включенні останнього до списків військовозобов`язаних, які пропонуються до бронювання на період мобілізації та на воєнний час згідно Порядку бронювання військовозобов`язаних за списком військовозобов`язаних під час дії воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 2023 року №76.

2. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.2023 № 76 "Деякі питання реалізації положень Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" щодо бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час" затверджено Порядок бронювання військовозобов`язаних за списком військовозобов`язаних під час дії воєнного стану (далі - Порядок).

Згідно пункту 1 Порядку (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносинах) зазначено, що цей Порядок визначає механізм бронювання під час дії воєнного стану військовозобов`язаних в органах державної влади, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, у разі, коли це необхідно для забезпечення функціонування державного органу.

Тобто, проаналізувавши зазначені вище норми Порядку, слід дійти висновку, що керівник державного органу (в даному випадку начальник Головного управління) наділений правом самостійно визначати коло осіб "коли це необхідно" (працівників Головного управління) в яких є потреба для виконання покладених завдань, що впливають на забезпечення функціонування державного органу та подати списки військовозобов`язаних, які пропонуються до бронювання на період мобілізації та на воєнний час, а відтак суд погоджується з аргументами відповідача про те, що це є правом керівника державного органу, а не його обов`язком.

При цьому варто зауважити, що позивач починаючи з 28.03.2023 року і по даний час відсутній на роботі у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю.

Відтак, з огляду на наведене вище, суд також погоджується з відповідачем, та не вбачає необхідності підмінювати своїм рішенням дискреційні повноваження керівника, оскільки потреба в бронюванні начальника відділу з ретроконверсії №2 управління з ретроконверсії в Головному управлінні - може визначатись не інакше, як керівником цього управління.

Крім того, суд зауважує, що Головне управління наділене дискреційними повноваження на власний розсуд визначати повністю або частково вид і зміст управлінських рішень, можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів рішень, кожне з яких є правомірним.

Відтак, з урахуванням неодноразових позицій Верховного Суду та положень КАС України суд зазначає, що компетенція адміністративного суду не може підміняти інший орган державної влади, тобто перебирати на себе повноваження з вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції відповідного державного органу (в даному випадку віднесені до компетенції органу Пенсійного фонду), а тому суд відхиляє аргументи позивача з даного приводу.

3. Щодо аргументів позивача з приводу того, що він не являється резервістом, а є військовозобов`язаним працівником і на нього поширюються норми Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.2023 № 76, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 9 ст. 1 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на допризовників, призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.11.2014 № 607 "Про затвердження структури військового резерву людських ресурсів": "військовий резерв людських ресурсів складається з резервістів, які у добровільному порядку уклали контракт на проходження служби у військовому резерві або були зараховані в обов`язковому порядку до оперативного резерву в особливий період".

Відповідно до пункту 3 Указу Президента України від 29.10 2012 № 618/2012 "Про Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Збройних Сил України" громадяни проходять службу у військовому резерві у добровільному порядку, а в особливий період особи, звільнені з військової служби, які за своїми професійно - психологічними характеристиками і станом здоров`я придатні до служби у військовому резерві та відповідають встановленим вимогам проходження служби у військовому резерві, - в обов`язковому порядку.

Так, в ході розгляду справи судом встановлено, а також підтверджується листом ІНФОРМАЦІЯ_2 від 13.10.2023 № 4149, що ОСОБА_1 , 1983 р.н., звільнений з військової служби 10.02.2019 року під час дії особливого періоду (про що також свідчить запис в пункті 9 військового квитка ОСОБА_1 ) є резервістом оперативного резерву.

Крім того відповідно до витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15.02.2019 № 4 ОСОБА_1 , старший лейтенант (ВОС НОМЕР_1 ) зарахований до резерву першої черги військової частини НОМЕР_2 .

Отже, з огляду на наведене вище, враховуюче те, що позивач перебуває в статусі резервіста, а не військовозобов`язаного, що в свою чергу підтверджується наявними в справі матеріалами, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав щодо включення позивача до списків військовозобов`язаних, які пропонуються до бронювання на період мобілізації та на воєнний час згідно Порядку бронювання військовозобов`язаних за списком військовозобов`язаних під час дії воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 2023 року №76.

4. Водночас, суд відхиляє аргументи позивача щодо порушень ведення військового обліку в Головному управлінні, як безпідставні, оскільки позивач не наділений відповідними повноваженнями щодо надання оцінки організації роботи по даному напрямку діяльності Головного управління. Більше того, ведення військового обліку в Головному управлінні, не спростовує наведених вище висновків суду, а неправильність ведення такого обліку є окремою підставою для відповідальності відповідача, що не є предметом цього спору.

5. Оцінюючи спірні правовідносини суд також враховує те, що відповідно до структури головних управлінь Пенсійного фонду України в областях та м. Києві, затвердженої Головою правління Пенсійного фонду України 27.05.2024 року та погодженої з Міністром соціальної політики України 03.06.2024 (лист Пенсійного фонду України від 05.06.2024 № 2800-1001-9/34447) управління з ретроконверсії Головного управління ліквідовано (управління в якому працював позивач ОСОБА_1 ). Відповідно посаду начальника відділу з ретроконверсії № 2 управління з ретроконверсії Головного управління скорочено з 17.06.2024 року (наказ Головного управління Пенсійного фонду України від 17.06.2024 № 378) (посада на якій працював позивач ОСОБА_1 ), що в свою чергу є додатковою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

6. Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. 90 КАС України).

7. Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів учасників справи, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази надані позивачем - суд дійшов висновку, що обґрунтування на які посилається представник позивача, не дають суду підстав для висновків, які б спростовували доводи відповідача, а тому з огляду на наведені вище норми та обставини справи, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позову.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

1. Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

2. Враховуючи те, що в задоволенні адміністративного позову відмовлено, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області - відмовити повністю.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП: НОМЕР_4 ).

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (площа Центральна, 3, м. Чернівці, 58002, ).

Суддя О.В. Боднарюк