Справа № 200/457/23
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2024-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2024 року справа №200/457/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Геращенко І.В., Компанієць І.Д., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2024 року у справі № 200/457/23 (головуючий І інстанції Христофоров А.Б.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення грошової компенсації,-

У С Т А Н О В И В:

06 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувсая до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, в якому позивач просив суд: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті позивачу в день звільнення грошової компенсації за 68 днів невикористаної щорічної відпустки за 2017, 2018, 2019, 2021 роки та за 56 днів невикористаної додаткової відпустки учасникам бойових дій за 2018, 2019, 2021, 2022 роки; стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь позивача грошову компенсацію за 68 днів невикористаної щорічної відпустки за 2017, 2018, 2019, 2021 роки та за 56 днів невикористаної додаткової відпустки учасникам бойових дій за 2018, 2019, 2021, 2022 роки, не виплачену при звільненні, в сумі 26 619 (двадцять шість тисяч шістсот дев`ятнадцять) гривень 08 коп.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що працював в органах поліції Донецької області з 17.01.2017 на різних посадах, востаннє на посаді інспектора сектору протидії домашньому насильству Маріупольського РУП ГУНП в Донецькій області. Після початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року позивач втратив зв`язок з безпосереднім керівником, керівництвом Маріупольського РУП та ГУНП в Донецькій області, у зв`язку з чим залишився в м. Маріуполі Донецької області та переховувався в укриттях і бомбосховищах, рятуючи своє життя та життя своїх рідних і близьких. Після окупації м. Маріуполя військовими формуваннями країни-агресора ОСОБА_1 був затриманий представниками терористичної організації "ДНР" як діючий представник поліції, позбавлений волі та поміщений до установи виконання покарань у смт. Оленівка Волноваського району Донецької області, де і перебував в полоні протягом березня-квітня 2022 року. Під час перебування у полоні до нього застосовувались тортури, фізичне та психологічне насильство, імітація розстрілу тощо.

За фактом тримання ОСОБА_1 під арештом та проведення стосовного нього фільтраційних заходів окупаційними органами ("Волноваською виправною колонією", "УБОЗ МВС ДНР") останньому видано відповідні довідки. Крім того, за фактом безвісного зникнення ОСОБА_1 Маріупольським РУП ГУНП в Донецькій області 15.04.2022 внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000929 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Після звільнення ОСОБА_1 з-під арешту представниками так званої "ДНР" він був попереджений ними, що у разі намагання покинути тимчасово окуповану територію його буде повторно позбавлено волі або застосовано інші, більш суворі заходи впливу. У зв`язку з цим він тривалий час вимушено перебував на тимчасово окупованій території, не маючи можливості її залишити та постійно наражаючись на реальну небезпеку для свого життя та здоров`я. Разом з тим, при першій нагоді, із дотриманням заходів безпеки та конспірації, він покинув тимчасово окуповану територію Донецької області та виїхав на територію Європейського Союзу, а саме до Німеччини, де 24.10.2022 отримав тимчасовий притулок та до цього часу проходить фізичну і психологічну реабілітацію після полону та отриманих там ушкоджень.

Позивач вказав, що починаючи з лютого 2022 року і до грудня 2022 року ОСОБА_1 не отримував від керівництва Маріупольського РУП, ГУНП в Донецькій області жодного наказу чи повідомлення, як йому слід діяти у вказаній ситуації, куди слід прибути для продовження служби та які функціональні обов`язки йому необхідно виконувати. При першій нагоді, 02.01.2023 ОСОБА_1 звернувся до ГУНП в Донецькій області з електронним листом, в якому просив надати йому інформацію стосовно порядку подальшого проходження служби або звільнення його з органів поліції (у разі прийняття такого рішення). Листом від 09.01.2023 № 8/1202-2023, який надісланий позивачеві на електронну пошту та отриманий 10.01.2023, ГУНП в Донецькій області надало відповідь на його звернення, у якому повідомило, що на підставі наказу ГУНП в Донецькій області від 11.08.2022 № 859 наказом ГУНП в Донецькій області від 11.08.2022 № 348 о/с його було звільнено зі служби в Національній поліції з 11 серпня 2022 року за п. 6 ч. 1 ст. 77 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) відповідно до розділу VII Закону України "Про Національну поліцію" з посади інспектора сектору протидії домашньому насильству відділу превенції Маріупольського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області, без встановлення премії у серпні 2022 року з зарахуванням вислуги років станом на 11.08.2022 у календарному обчисленні - 05 років 06 місяців 22 дні, а також 18 діб невикористаної відпустки за 2022 рік. З цього ж листа позивач дізнався про порушення ГУНП в Донецькій області його права на проведення повного розрахунку при звільненні та виплату всіх належних йому сум (компенсації невикористаних щорічних відпусток за весь період служби та невикористаних додаткових відпусток як учасника бойових дій), що стало підставою для звернення до суду з цим позовом для судового захисту порушеного права позивача.

Відповідно до довідки Управління кадрового забезпечення ГУНП в Донецькій області від 09.01.2023 № 62/12/03-2023, за період служби в поліції ним не використано в повному обсязі щорічні відпустки, невикористана частина складає: за 2017 рік - 13 діб; за 2018 рік - 30 діб; за 2019 рік - 10 діб; за 2021 рік - 15 діб; за 2022 рік - 18 діб.

Крім того, на переконання позивача, відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" він, як особа зі статусом "учасник бойових дій", мав право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, яка надається учасникам бойових дій.

Під час служби в поліції ОСОБА_1 використав вказану додаткову відпустку тільки у 2020 році. Відповідно до довідки Управління кадрового забезпечення ГУНП в Донецькій області від 09.01.2023 № 62/12/03-2023, у 2018, 2019, 2021 та 2022 роках позивач зазначену додаткову відпустку не використовував, відповідно кількість невикористаних календарних днів складає: за 2018 рік - 14 діб; за 2019 рік - 14 діб; за 2021 рік - 14 діб; за 2022 рік - 14 діб.

В той же час, вказує позивач, тим же листом від 09.01.2023 № 8/1202-2023 ГУНП в Донецькій області повідомило позивачеві, що при звільненні здійснило йому нарахування грошової компенсації лише за 18 днів невикористаної в році звільнення відпустки в розмірі 3 864, 00 грн. (з розрахунку 214, 67 грн. за один день невикористаної відпустки), яку із відрахуванням податків і зборів було перераховано в сумі 3 806, 04 грн. на його особистий картковий рахунок 18.08.2022. В частині виплати належної позивачеві грошової компенсації днів невикористаної щорічної відпустки за 2017, 2018, 2019, 2021 роки (загалом 68 діб) ГУНП в Донецькій області фактично відмовило, оскільки, на його думку, виплата грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку поліцейським проводиться тільки "за невикористану в році звільнення відпустку", а "нарахування та виплата грошової компенсації за невикористані відпустки за минулі роки не передбачені спеціальним законодавством".

ГУНП в Донецькій області не здійснило нарахування та виплату позивачеві грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки учаснику бойових дій за 2018, 2019, 2021, 2022 роки (загалом 56 днів).

Крім того позивач вказує, що відповідно до розрахунку, наведеного в листі ГУНП в Донецькій області від 09.01.2023 № 8/12/02-2023, грошова компенсація за невикористані дні відпустки становить: посадовий оклад 2400, 00 грн. + оклад за спеціальним званням 1600, 00 грн. + надбавка за вислугу років (15%) 600, 00 грн. + надбавка за специфічні умови (40%) 1800, 00 грн. = 6440, 00 грн. / 30 діб = 214, 67 грн. Відтак, сума компенсації за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки складає 68 днів х 214, 67 грн. = 14 597, 56 грн. Сума грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій складає 56 днів х 214, 67 грн. = 12 021, 52 грн. Загальний розмір належної позивачеві, але не виплаченої ГУНП в Донецькій області при звільненні компенсації за невикористані відпустки складає 14 597, 56 грн. + 12 021, 52 грн.= 26 619, 08 грн.

Таку бездіяльність відповідача позивач вважає протиправною, а тому звернувся до суду із даним позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2024 року у справі № 200/457/23 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті позивачу в день звільнення грошової компенсації за 68 днів невикористаної щорічної відпустки за 2017, 2018, 2019, 2021 роки та за 56 днів невикористаної додаткової відпустки учасникам бойових дій за 2018, 2019, 2021, 2022 роки. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 68 днів невикористаної ним щорічної відпустки за 2017, 2018, 2019, 2021 роки та за 56 днів невикористаної ним додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2018, 2019, 2021, 2022 роки. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що компенсація за невикористану відпустку як учаснику бойових дій поліцейським, до яких відносився позивач, спеціальним законодавством не передбачена, а тому, правові підстави для зобов`язання відповідача нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2018-2019, 2021-2022 роки відсутні.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , відповідно до паспорта серії НОМЕР_2 , є громадянином України. Відповідно до рішення від 14 грудня 2018р. №8/I/V/18, є учасником бойових дій.

02.01.2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою з проханням надати, зокрема, помісячну інформацію про нараховане та виплачене йому грошове забезпечення за період з 01.02.2022 до дня звільнення із зазначенням його складових (посадовий оклад, надбавка за стаж служби, надбавка за спеціальне звання, премія тощо). Якщо його звільнено зі служби, просив провести з ним розрахунок та виплатити всі суми, належні йому при звільненні, а також надати письмове повідомлення про розмір належних виплат при звільненні, зазначивши окремо кожний вид виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати). Також просив надати інформацію про кількість належних, використаних та не використаних днів відпустки (щорічної, додаткової відпустки учасникам бойових дій тощо) за весь період служби в органах поліції із зазначенням суми належної компенсації за всі дні невикористаних відпусток.

09.01.2023 відповідач у своєму листі сповістив позивача про те, що його було звільнено зі служби в Національній поліції з 11.08.2022. Також вказано, що нарахування та виплата грошової компенсації за невикориcтані відпустки за минулі роки не передбачено умовами спеціального законодавства. Зазначено, що наказом ГУНП в Донецькій області від 11.08.2022 № 348 о/с позивача було звільнено за п. 6 ч. 1 ст. 77 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) з 11.08.2022, без встановлення премії у серпні 2022 року . Вислуга років станом на 11.08.2022 у календарному обчисленні складає - 05 років 06 місяців 22 дні. Невикористана відпустка за 2022 рік. Також у довідці зазначено про те, що у серпні 2022 року позивачу було нараховано грошову компенсацію за невикористану в році звільнення відпустку в сумі 3864,00 грн за 18 діб. Крім того у довідці було вказано, що наказом ГУНП в Донецькій області від 02.11.2020 № 465 о/с позивачу було надано відпустку, як учаснику бойових дій на 14 діб з 02.11.2020 по 15.11.2020. Також додатково інформовано, що згідно довідки наданої управлінням кадрового забезпечення ГУНП в Донецькій області, відомості про додаткову відпустку, як учасник бойових дій, протягом 2018-2019 та 2021-2022 років стосовно позивача відсутні. Зазначено, що підстави для нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2018-2019 та 2021-2022 років відносно позивача відсутні, оскільки така відпустка повинна бути використана працівником протягом календарного року, починаючи з 01 січня до 31 грудня включно.

До вказаного вище листа відповідачем було долучено довідку № 62/12/03-2023 від 09.01.2023 в якій було вказано, що за час проходження служби в ГУНП в Донецькій області позивач: у 2017 році використав частину основної оплачуваної відпустки у кількості 15 діб. Не використано частину основної оплачуваної відпустки у кількості 13 діб; у 2018 році не використано основну оплачувану відпустку - 30 діб та додаткову, як учасник бойових дій також не використав; у 2019 році використано частину основної відпустки у кількості 20 діб. Не використано частину основної оплачуваної відпустки у кількості 10 діб. Додаткову відпустку, як учасник бойових дій - не використано; у 2020 році використано основну оплачувану відпустку повністю. Відпустка як учаснику бойових дій використана з 02.11.2020 по 15.11.2020: у 2021 році використано частину основної оплачуваної відпустки в кількості 15 діб. Не використано частину основної оплачуваної відпустки у кількості 15 діб. Відпустка як учаснику бойових дій не використана; у 2022 році не використано частину основної оплачуваної відпустки у кількості 18 діб. Відпустка як учаснику бойових дій також не використана.

Відповідно довідці від 15 березня 2023 року № 275/12/02-202, що видана управлінням кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Донецькій області старший лейтенант поліції ОСОБА_1 проходив службу в ГУНП в Донецькій області з 18.01.2017 до 11.08.2022. За період служби не використав основні та додаткові щорічні відпустки, а саме: у 2017 році не використано частину основної оплачуваної відпустки у кількості 13 діб; у 2018 році не використано основної відпустки 30 діб та додаткової, як учаснику бойових дій у кількості 14 діб; у 2019 році не використано основної відпустки 10 діб та додаткової, як учаснику бойових дій у кількості 14 діб; у 2020 році відсутні невикористані відпустки; у 2021 році не використано основної відпустки 15 діб та додаткової, як учаснику бойових дій у кількості 14 діб; у 2022 році не використано основної відпустки 18 діб (зазначено, що компенсовані при звільнені) та додаткової, як учаснику бойових дій у кількості 14 діб.

Довідкою від 15 березня 2023 року № 183, що видана управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Донецькій області інформовано про те, що нарахування та виплата грошової компенсації за невикориcтані відпустки за минулі роки не передбачено умовами спеціального законодавства. Зазначено, що наказом ГУНП в Донецькій області від 11.08.2022 № 348 о/с позивача було звільнено за п. 6 ч. 1 ст. 77 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) з 11.08.2022, без встановлення премії у серпні 2022 року . Вислуга років станом на 11.08.2022 у календарному обчисленні складає - 05 років 06 місяців 22 дні. Невикористана відпустка за 2022 рік. Також у довідці зазначено про те, що у серпні 2022 року позивачу було нараховано грошову компенсацію за невикористану в році звільнення відпустку в сумі 3864,00 грн за 18 діб. Крім того у довідці було вказано, що наказом ГУНП в Донецькій області від 02.11.2020 № 465 о/с позивачу було надано відпустку, як учаснику бойових дій на 14 діб з 02.11.2020 по 15.11.2020. Також додатково інформовано, що згідно довідки наданої управлінням кадрового забезпечення ГУНП в Донецькій області, додаткову відпустку, як учасник бойових дій, протягом 2018-2019 та 2021-2022 років стосовно позивача відсутні. Зазначено, що підстави для нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2018-2019 та 2021-2022 років відносно позивача відсутні, оскільки така відпустка повинна бути використана працівником протягом календарного року, починаючи з 01 січня до 31 грудня включно.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року в адміністративній справі 200/557/23 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 19.04.2022 № 183 о/с в частині припинення виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 на підставі пункту 8 розділу І Порядку № 260 - у зв`язку з відсутністю на службі без поважних причин з 01.04.2022; зобов`язання Головного управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.04.2022 до дня звільнення зі служби в поліції - 11.08.2022; визнання протиправним та скасування наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 11.08.2022 № 859 в частині застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби стосовно інспектора сектору протидії домашньому насильству відділу превенції Маріупольського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області ОСОБА_1 ; визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 11.08.2022 № 348 о/с в частині звільнення зі служби в поліції інспектора сектору протидії домашньому насильству відділу превенції Маріупольського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області ОСОБА_1 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби); поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді інспектора сектору протидії домашньому насильству відділу превенції Маріупольського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області з 12.08.2022; стягнення з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 12.08.2022 до дня ухвалення рішення суду у справі з розрахунку 445, 98 грн. за кожен календарний день вимушеного прогулу.

Вказане рішення суду набрало законної сили 04 березня 2024 року відповідно до постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2024 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Закон України "Про відпустки" №504/96-ВР від 15.11.1996 року (далі - Закон №504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 31) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 161 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 181 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Частиною першою статті 24 Закону №504/96-ВР передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закон України "Про Національну поліцію" №580-VIII від 02.07.2015 (далі - Закон №580-VII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно зі статтею 60 Закону №580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 92 Закону №580-VIII встановлено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються.

Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.

Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин сьомої, восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року.

Поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку.

Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.

За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами першою та другою статті 94 Закону №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджені наказом МВС України №260 від 06.04.2016 року (далі - Порядок №260), визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України, у тому числі здобувачам вищої освіти, яким присвоєно спеціальне звання поліції (далі - здобувачі), закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі - ЗВО).

Пунктом 3 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацами сьомим та восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Враховуючи таке правове регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України та особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону №580-VIII, а саме: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки. Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, відповідно до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів, відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється, та у разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції, за бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік. Законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року. Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення.

У Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Аналогічні правові висновки щодо регулювання аналогічних спірних правовідносин викладені у постановах Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №160/10875/19 та від 31.03.2021 у справі № 320/3843/20.

Матеріалами справи підтверджено, що на момент звільнення зі служби в поліції позивач не використав щорічні основні відпустки за 2017, 2018, 2019 та 2021 роки в кількості 68 діб та компенсацію за вказані невикористані календарні дні відпусток при звільненні з поліції не отримав.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації при звільненні за невикористані щорічні основні відпустки за 2017, 2018, 2019 та 2021 роки в кількості 68 діб.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції визнав необґрунтованими доводи відповідача про відсутність правових підстав для виплати спірної грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток за попередні роки.

Суд відхиляє посилання відповідача на правову позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 07.08.2019 (справа № 820/5122/17), від 06.02.2020 (справа № 818/1276/17) враховуючи, що Верховний Суд у постанові від 19.01.2021 у справі №160/10875/19 відступив від правового висновку, сформованого у зазначеному вище рішенні суду та підтримав позицію, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки, за всі роки служби.

Аналогічна правова позиція зазначена Верховним Судом в постановах від 31.03.2021 у справі № 320/3843/20 та від 11.11.2021 у справі № 360/1874/20, що враховується судом при вирішенні даної справи відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд зауважує, що відпустка із збереженням грошового забезпечення за своїм змістом має також майновий характер, оскільки передбачає грошову виплату поліцейському у встановленому розмірі за певний період, коли він не виконує службових обов`язків. Тобто, оплата такої відпустки має грошовий вимір, а отже, відноситься до майнових прав особи, право на які зберігається при звільненні шляхом виплати компенсації за невикористану відпустку. Таким чином, відмова відповідача від виплати такої компенсації означає позбавлення особи набутого нею під час служби майнового права, що є протиправним.

Стосовно компенсації за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2018, 2019, 2021, 2022 роки у кількості 56 днів, судом першої інстанції зазначено наступне.

Відповідно до ст.16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Отже, у випадку звільнення поліцейських - учасників бойових дій, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та статтею 12 Закону №3551-ХІІ.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 07 травня 2020 року у справі № 360/4127/19.

Норми Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач протиправно не здійснив з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період за 2018, 2019, 2021, 2022 роки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ, тому позовні вимоги у цій частині також підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь позивача грошову компенсацію за 68 днів невикористаної щорічної відпустки за 2017, 2018, 2019, 2021 роки та за 56 днів невикористаної додаткової відпустки учасникам бойових дій за 2018, 2019, 2021, 2022 роки, не виплачену при звільненні, в сумі 26 619 (двадцять шість тисяч шістсот дев`ятнадцять) гривень 08 коп судом першої інстанції зазначено наступне.

Згідно з частиною 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, враховуючи що відповідачем заперечується факт наявності у позивача права на отримання компенсації за щорічну основну відпустку та додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, суми компенсації за вказані відпустки відповідачем не розраховувались та не нараховувались, приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині позову шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за 68 днів невикористаної щорічної відпустки за 2017, 2018, 2019, 2021 роки та за 56 днів невикористаної додаткової відпустки учасникам бойових дій за 2018, 2019, 2021, 2022 роки, не виплачену при звільненні.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2024 року у справі № 200/457/23 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2024 року у справі № 200/457/23 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 25 липня 2024 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді І.В. Геращенко

І.Д. Компанієць