Справа № 826/7181/15
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2024-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2024 року № 826/7181/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 21 квітня 2015 року звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Генеральної прокуратури України про:

- скасування наказу Генеральної прокуратури України від 23 березня 2015 року № 218к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Подільського району міста Києва;

- поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора міста Києва;

- стягнення з Генеральної прокуратури України середнього заробітку на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 березня 2015 року до моменту фактичного поновлення на роботі;

- зобов`язання Генеральної прокуратури України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

Позовні вимоги мотивовані тим, що звільнення ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про очищення влади» відбулося з недотриманням принципу презумпції невинуватості особи, за недоведеності наявності обґрунтованих підстав для його звільнення, а лише за формальними ознаками, які визначені пунктом 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади»; позивач вказував на відсутність фактів вчинення ним дій чи бездіяльності, передбачених частиною другою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Відповідачем в обґрунтування правомірності звільнення позивача зазначається, що згідно з ч. 3 ст. 1 Закону протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, визначені ч. ч. 1, 2, 4 та 8 ст. 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені ч. 1 ст. 4 цього Закону.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України .

За вимогами п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону, впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в ч. 3 ст. 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених ч. 1 ст. 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб, звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Оскільки позивач сукупно більше одного року обіймав посаду, що визначена п. 8 ч. 1 ст. З Закону, наказом Генерального прокурора України від 23.03.2015 № 218к його звільнено у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2022 року, адміністративний позов задоволено частково:

- скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 23 березня 2015 року № 218к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Подільського району міста Києва;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Подільського району міста Києва з 24 березня 2015 року;

- стягнуто з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 березня 2015 року по 05 липня 2021 року у розмірі 602 643,60 грн;

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 31.08.2023 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково.

Скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.07.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.01.2022 у справі №826/7181/18 в частині позовних вимог про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В цій частині справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції - Київського окружного адміністративного суду.

В решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.07.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.01.2022 у справі №826/7181/18 залишено без змін.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, Верховний Суд зазначив, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою, що позивач перебував у трудових відносинах з прокуратурою міста Києва та до звільнення отримував заробітну плату у вказаній прокуратурі, внаслідок чого середній заробіток безпідставно стягнуто з Офісу Генерального прокурора, який є неналежним відповідачем за цією позовною вимогою.

08.09.2023 матеріали адміністративної справи №826/7181/15 надійшли на адресу Київського окружного адміністративного суду та за результатом автоматизованого розподілу були передані на розгляд судді Василенко Г.Ю

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду прийнято адміністративну справу №826/7181/15 в частині позовних вимог про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу до провадження судді Київського окружного адміністративного суду Василенко Г.Ю., визначено що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; залучено до участі у справі співвідповідача - Київську міську прокуратуру (03150, місто Київ, вулиця Предславинська, будинок 45/9).

Київська міська прокуратура відзиву на позовну заяву, заперечень проти позову, будь-яких пояснень, заяв чи клопотань до суду не надіслала. За таких обставин справа розглядалась судом за наявними в ній матеріалами і доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 11 грудня 2012 року обіймав посаду прокурора Подільського району м. Києва відповідно до наказу Генерального прокурора України № 1899к.

Між тим, як зазначає позивач, 16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про очищення влади» (надалі також - Закон).

Наказом Генерального прокурора України № 218к від 23 березня 2015 року позивача звільнено із займаної посади прокурора Подільського району м. Києва у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до п. 7-2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, як зазначає позивач, трудовий договір припиняється на підставах, передбачених Законом України «Про очищення влади».

Вважаючи рішення про звільнення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам в частині позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вирішуючи питання щодо належного відповідача за цими вимогами, суд виходить з такого.

Законом України від 19.09.2019 N 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі Закон N 113-IX), який діє з 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку із чим до Закону N 1697-VII були внесені зміни.

У тексті Закону N 1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно словами «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».

Слід зазначити, що на підставі наказу Генерального прокурора України №358 від 27 грудня 2019 року «Про окремі питання забезпечення початку роботи Офісу Генерального прокурора», відповідно до пункту 1 якого, юридичну особу «Генеральна прокуратура України» перейменовано в «Офіс Генерального прокурора» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи.

Відповідно до наказу Генерального прокурора від 03.09.2020 N 410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур», який набув чинності з дня початку роботи обласних прокуратур (11.09.2020), юридичну особу «Прокуратура міста Києва» перейменовано без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у «Київська міська прокуратура».

Відповідно до статті 1 Закону України від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон N 1697-VII) прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону N 1697-VII Генеральна прокуратура України організовує та координує діяльність усіх органів прокуратури з метою забезпечення ефективного виконання функцій прокуратури (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За правилами частин першої та другої статті 89 вказаного Закону фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з ст. 7 закону України «Про прокуратуру» місцеві прокуратури входять до системи Прокуратури України. При цьому вони є розпорядниками коштів нижчого рівня, які самостійно приймають рішення щодо фінансових зобов`язань у межах виділених їм бюджетних повноважень. (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За змістом п. 13 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 28.02.2002 року №228, головні розпорядники розглядають показники проектів кошторисів розпорядників нижчого рівня щодо законності та правильності розрахунків, доцільності запланованих видатків бюджету, правильності їх розподілу відповідно до економічної класифікації видатків бюджету, додержання діючих ставок, норм, цін, лімітів, а також інших показників відповідно до законодавства.

Кошториси, плани асигнувань загального фонду бюджету розпорядників нижчого рівня затверджуються головним розпорядником (п.37 Порядку).

У разі потреби внесення змін до кошторису складаються довідки, які затверджуються і виконуються у тому ж порядку, що і кошториси відповідно до абз. 12 п. 47 Порядку.

Враховуючи, що позивачу нараховувалася заробітна плата прокуратурою м. Києва, в матеріалах справи міститься відповідна довідка яка підтверджує заробіток позивача за період з березня 2014 року по лютий 2015 року, а також, що позивача поновлено на посаді прокурора Подільського району міста Києва з 24 березня 2015 року, суд вважає, що належний позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу не підлягає стягненню з Офісу Генерального прокурора, а підлягає стягненню з Київської міської прокуратури, яка є правонаступником Прокуратури м. Києва.

Отже, судом встановлено, що належним відповідачем у справі за позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є Київська міська прокуратура.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд виходить з обставин встановлених судами, та таким, що не потребують доказування, а також того, що під час нового розгляду сторонами не надано нових доказів та(або) заперечень стосовно раніше встановлених судами обставин.

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 N 100 (надалі Порядок N 100), відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці».

Так, відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Суд зазначає, що кількість робочих днів у 2015 році, починаючи з 24 березня 2015 року, склала 195 днів, у 2016 251 день, у 2017 248 днів, у 2018 250 днів, у 2019 250 днів, у 2020 - 251 день. За період з 01 січня 2021 року кількість робочих днів, включаючи день прийняття рішення Окружним адміністративним судом міста Києва (05 липня 2021 року) у даній справі склала 124 дні.

Відповідно загальна кількість робочих днів з дати, наступної за днем звільнення позивача по день прийняття рішення Окружним адміністративним судом міста Києва (05 липня 2021 року) у справі складає 1569 днів вимушеного прогулу.

Так, згідно довідки Прокуратури м. Києва за останні 2 календарні місяці роботи (січень, лютий 2015 року), заробітна плата позивача становить 15257,05 грн (6731,05 грн + 8526,00 грн).

У той же час, середньоденний розмір заробітної плати позивача складав 381,42 грн (15257,05 / 40 робочих днів).

Відповідно до пункту 10 Порядку №100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), яку розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

У пункті 38 постанови від 06 серпня 2019 року у справі № 0640/4691/18, Верховний Суд, скасовуючи судові рішення, звернув увагу судів першої та апеляційної інстанції на необхідність суворого дотримання положень пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, згідно з яким, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Коефіцієнт підвищення визначається шляхом ділення тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику після підвищення, на тарифну ставку (посадовий оклад), що була встановлена до підвищення.

Посадовий оклад позивача, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», на час звільнення становив 2 680, 00 грн.

Підвищення розміру посадового окладу за відповідною посадою відбулось 06 вересня 2017 року із набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» якою внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Згідно із цими змінами Додаток 2 «посадових окладів працівників прокуратур Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, військових прокуратур регіонів і прирівняних до них прокуратур» до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 затверджено у новій редакції, отже посадовий оклад за посадою позивача встановлено у розмірі 8 000, 00 грн.

Таким чином, з урахуванням вказаних підвищень посадових окладів прокурорсько -слідчим працівникам, за періоди з часу звільнення з посади і органів прокуратури, розміри посадового окладу за посадою позивача складали:

з 24 березня 2015 року до 14 грудня 2015 року 2 680, 00 грн;

з 15 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року - 3 398, 00 грн;

з 06 вересня 2017 року по 16 березня 2020 року 8 000, 00грн.

Таким чином, передбачений пунктом 10 Порядку коефіцієнт підвищення становить: з 15 грудня 2015 - 1,26% (3 398, 00 грн / 2 680, 00 грн); з 06 вересня 2017 року 2,35 % (8 000, 00 грн / 3 398, 00 грн).

З огляду на викладене сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 1133450,56 грн:

1) з 24 березня 2015 року до 14 грудня 2015 року 69 418,44 грн (182 робочих днів х 381,42 грн);

2) з 15 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року, з урахуванням коефіцієнту підвищення, - 207133,95 грн (431 робочих днів х 381,42 грн х 1,26 %)

3) 06 вересня 2017 року по 05 липня 2021 року, з урахуванням коефіцієнту підвищення, - 856898,17 грн (956 робочих днів х 381,42 грн х 2,35 %).

Вказана правова позиція щодо застосування коефіцієнту коригування передбаченого пунктом 10 Постанови №100 також викладена в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №804/8042/17.

Згідно з п.п. 2 та 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Підсумовуючи, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку про те, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, такими, що підлягають частковому задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2015 року по 05 липня 2021 року у розмірі 1 133 450, 56 грн (один мільйон сто тридцять три тисячі чотириста п`ятдесят гривень п`ятдесят шість копійок).

В іншій частині в позові відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Василенко Г.Ю.