Справа № 160/9371/24
Суддя: Калугіна Наталія Євгенівна
Дата ухвалення: 2024-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2024 року Справа № 160/9371/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Калугіної Н.Є., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , щодо не видачі наказу на звільнення позивача з військової служби відповідно пп. «г» статті 26 Закону України "Про вiйськовий обов`язок i вiйськову службу" через такі сімейні обставини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_2 , видати наказ на звільнення позивача з військової служби відповідно пп. «г» статті 26 Закону України "Про вiйськовий обов`язок i вiйськову службу" через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 30.01.2024 ним подано рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 з пакетом документів на підтвердження існування підстав для звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п. 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із сімейними обставинами (перебування на утриманні трьох дітей до 18 років). Станом на час подання командиром частини наказ про звільнення позивача не прийнятий.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.04.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі. Повідомлено сторін, що розгляд справи відбудеться без повідомлення (виклику) учасників справи у приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Роз`яснено відповідачу про необхідність подати до суду відзив на позов, а також всі письмові та електронні докази - у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, дотримуючись, вимог ст. 162 КАС України.
Відповідач в підсистемі «Елекронний Суд» не зареєстрований, відомостей щодо місцезнаходження відповідача в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні.
Ухвала суду від 23.04.2024 разом з позовом повернулись на адресу суду не врученою адресату, із поміткою пошти: «за закінченням встановленого строку зберігання».

Разом з тим, після ознайомлення 12.07.2024 з матеріалами даної справи, відповідач надав суду відзив, в якому зазначив, що не отримував позов та ухвалу про відкриття провадження у справі, а відразу після ознайомлення, надав суду відзив на позов.

У відзиві по суті позовних вимог відповідач заперечує, просить відмовити у їх задоволенні, зазначає, що рапорти від 30.01.2024 та 25.02.2024 не отримував, оскільки вказані рапорти направлені на адресу: «Абонементна скринька, 1, Київ, 06168», проте, вказана адреса ніколи не була адресою для листування відповідача, а отже можливості отримати рапорт ОСОБА_1 і ознайомитись з ним у військової частини НОМЕР_1 не було.

Відповідно до вимог ст.ст. 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.

Згідно з ч. 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно довідки ТВО командира військової частини НОМЕР_1 від 27.03.2023 №345 позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 26.02.2023.

21.10.2023 позивачем укладено шлюб з ОСОБА_2 (після укладення шлюбу прізвище ОСОБА_3 ) (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 21.10.2023).

На час укладення шлюбу у дружини позивача було троє неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до долучених свідоцтв про народження, батьком дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є ОСОБА_5 , батьком ОСОБА_6 є ОСОБА_7 .

Згідно наданих позивачем на виконання ухвали суду від 23.04.2024 доказів, 25.02.2024 позивач, як військовослужбовець, виявив своє небажання продовжувати військову службу та звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом у якому просив клопотати перед вищим командуванням звільнити його з військової служби на підставі п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами (у зв`язку з перебуванням на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років).

До рапорту позивачем додані копії свідоцтв про народження дітей, копії паспортів та карток платника податків військовослужбовця, копія свідоцтва про шлюб.

Відповідно до довідки № 224 від __.12.2023, виданої Саксаганською сільською радою Кам`янського району Дніпропетровської області, на час видачі довідки, ОСОБА_1 має склад сім`ї та проживають разом: ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 дружина, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 син дружини, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 донька дружини, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 син дружини.

Посилаючись на наявність у позивача права на звільнення, та бездіяльність відповідача щодо не прийняття рапорту до розгляду та не видання наказу на його звільнення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд, дослідивши матеріали справи, виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу»(далі - Закон № 2232).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частина 2 статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачає, що військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 цього Закону, проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Пунктом 6 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затверджений Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб.

У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та продовжує діяти на момент розгляду адміністративної справи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Законом України «Про внесення зміни до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо додаткової підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану» від 20.09.2022 №2599-ІХ, внесено зміни підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", відповідно до яких, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий час, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Згідно з частиною 7 статті 26 Закону № 2232, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку регулюється Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення).

Відповідно до пункту 233 Положення, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (далі - Інструкція №170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Згідно з абзацами 3, 13 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Суд зауважує, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із оскарженням бездіяльності відповідача щодо не прийняття наказу про звільнення позивача з військової служби, у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох неповнолітніх дітей.

При цьому, як зазначає відповідач позивачем рапорт направлений не на адресу відповідача, а тому відповідач його не отримував, відповідно, був позбавлений можливості його розглянути.

Як встановлено судом, дійсно, рапорт від 25.02.2024 направлений на адресу ВЧ НОМЕР_1 : «абонентська скринька, АДРЕСА_1 ». Згідно відомостей зазначених у відзиві на позов, відповідачем вказано іншу адресу розташування військової частини у м. Дніпро.

Тобто, відповідачем рапорт від 25.02.2024 не розглянутий з причин його не отримання.

Щодо рапорту від 30.01.2024, про який зазначає позивач у позові, рапорт від 30.01.2024 до матеріалів справи не долучений, враховуючи вимогу суду в ухвалі від 15.04.2024. Позивач у позові зазначає, що у прийнятті рапорту від 30.01.2024 відповідачем відмовлено, проте відповідних доказів до матеріалів справи не надано.

Суд зазначає, що для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.

Згідно встановлених судом обставин, відсутні підстави вважати про вчинення відповідачем протиправної бездіяльності щодо не прийняття наказу про звільнення позивача, адже, рапорти відповідачем по суті не розглянуті, через їх не отримання від позивача. При цьому, направлення рапорту від 25.02.2024 на адресу: абонентська скринька, 1 м. Київ, НОМЕР_4 , не свідчить про направлення його на адресу Міністерства оборони України.

Таким чином, позивачем не доведено порушення його прав з боку відповідача.

Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Підстави для розподілу судових витрат, відповідно до ст. 139 КАС України, відсутні.

Керуючись ст. 2, 5, 14, 241-246, 255, 295 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 23.07.2024 року.

Суддя Н.Є. Калугіна