Справа № 640/18846/22
Суддя: Заїка Микола Миколайович
Дата ухвалення: 2024-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Заїки М.М.,

суддів - Голяшкіна О.В., Шведа Е.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту охорони здоров`я та реабілітації, третя особа - Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту охорони здоров`я та реабілітації (далі - відповідач), у якому просив суд:

- визнати протиправні дії Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту охорони здоров`я та реабілітації щодо відмови ОСОБА_1 у безоплатному медичному обслуговуванні у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України в особі Департаменту охорони здоров`я та реабілітації надавати безоплатне медичне обслуговування та лікування у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України (довічно) позивачу, а саме в Центральній поліклініці МВС України та Центральному госпіталі МВС України на підставі Закону України «Про бюро економічної безпеки» від 28.01.2021 №1150-ІХ (далі - Закон №1150-ІХ) та Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» від 24.03.1998 № 203/98-ВР (далі - Закон № 203/98-ВР) з 01.01.2022.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 №2825-ІХ, справа №640/7053/22 надіслана до Київського окружного адміністративного суду за належністю.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.02.2024 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 позов задоволено частково, ухвалено:

- визнати протиправні дії Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту охорони здоров`я та реабілітації щодо відмови ОСОБА_1 у безоплатному медичному обслуговуванні у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України в особі Департаменту охорони здоров`я та реабілітації надати безоплатне медичне обслуговування у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_1 , а саме в Центральній поліклініці МВС України та Центральному госпіталі МВС України на підставі Закону №1150-ІХ та Закону № 203/98-ВР;

- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що категорію осіб, до якої належать колишні працівники податкової міліції Законом №1150-ІХ прирівняно не до категорії колишніх працівників БЕБ, а до категорії колишніх поліцейських, для яких гарантується безоплатне медичне забезпечення в закладах охорони здоров`я МВС України.

За цих обставин, у відповідача відсутні правові підстави для відмови позивачу у наданні йому безоплатного медичного обслуговування як ветерану податкової міліції.

Враховуючи, що позивач постійно звертався до відповідача, який ігнорував право позивача на отримання ним безоплатних медичних послуг як ветерана податкової міліції, ставлячи в залежність від наявності фінансування, суд вважає, що строк звернення до суду не порушено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині задоволення позову, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Київського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що висновок суду першої інстанції про те, що МВС України є правонаступником територіальних органів міліції (податкової міліції) є безпідставним. Так, в період часу з 2010 року (звільнення позивача у відставку) до 15.04.2024 (прийняття оскаржуваного судового рішення) законодавець визначав правонаступниками органів податкової міліції різних суб`єктів владних повноважень, юридичних осіб публічного права, центральних органів виконавчої влади, а саме: Державну податкову службу України, Міністерство доходів та зборів України, Державну фіскальну службу України, яка станом на час розгляду спірних правовідносин та прийняття оскаржуваного судового рішення не припинена як юридична особа та знаходиться в стадії ліквідації без визначення правонаступника. При цьому жодним нормативно-правовим актом, не було визначено Міністерство внутрішніх справ України правонаступником територіальних органів податкової міліції, які було реорганізовано.

Колишні працівники «податкової міліції» не прирівнюються до працівників «поліції».

Апелянт вважає, що прикріплення на безоплатне медичне обслуговування до МВС зазначеної категорії осіб за рахунок видатків МВС буде порушенням статті 51 Бюджетного кодексу України, оскільки особи рядового і начальницького складу податкової міліції, звільнені із служби за віком, через хворобу, не були працівниками МВС.

Судом залишено поза увагою, що в часи існування податкової міліції Податковим кодексом України також були передбачені певні гарантії соціального захисту осіб рядового і начальницького складу податкової міліції. У межах реалізації цих гарантій за ініціативою органів, до складу яких входила податкова міліція, протягом певного часу здійснювалося медичне обслуговування осіб рядового і начальницького складу податкової міліції в закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України. Проте таке обслуговування здійснювалося винятково на підставі відповідних договорів про надання медичних послуг, укладених між окремими закладами охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України та органами, до складу яких входила податкова міліція.

Оплата медичних послуг, передбачених зазначеними договорами, здійснювалася виключно за рахунок коштів органів, до складу яких входила податкова міліція. Здійснення МВС України фінансування вищезазначених видатків за рахунок власних бюджетних асигнувань буде вважатися нецільовим використанням бюджетних коштів.

Також відповідач вказує на порушення судом норм процесуального права.

Зазначає, що позовна заява пред`явлена до неналежного відповідача. Так, позовна заява не містить жодних обґрунтувань та пояснень щодо правомірності участі саме Департаменту охорони здоров`я та реабілітації в статусі відповідача ураховуючи те, що останній не є юридичною особою та не наділене достатнім обсягом адміністративної процесуальної дієздатності. Департамент охорони здоров`я та реабілітації МВС України, як структурний підрозділ МВС України, не наділений повноваженням щодо визначення кола осіб, які підлягають обслуговуванню в закладах МВС, що у свою чергу свідчить, що позовна заява не відповідає вимогам п. 2 ч. 5 ст. 160 КАС України.

Апелянт наголошує, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що позовна зава подана з порушенням вимог ст. 122 КАС України. Відповідно до змісту позовної заяви, позивач з кінця березня 2021 року неодноразово звертався до Міністерства внутрішніх справ України щодо постановки його на облік на безоплатній основі для медичного обслуговування у закладах охорони здоров`я МВС, але йому постійно було відмовлено у даному питані. Разом з тим до суду позивач звернувся лише 31.10.2022.

Шостим апеляційним адміністративним судом ухвалами від 17.05.2024 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги.

Зауважив, що за змістом апеляційної скарги відповідач визнає, що коли позивач працював у податковій міліції і вийшов на пенсію у 2010 році мав соціальний захист згідно Закону України «Про міліцію». Законом №1150-ІХ колишніх працівників податкової міліції прирівняно до категорії колишніх поліцейських, у тому числі в частині медичного забезпечення.

Крім того, право ветеранів податкової міліції на безоплатне користування закладами охорони здоров`я МВС України гарантоване статтею 6 Закону № 203/98-ВР.

Щодо зазначення у якості відповідача Департаменту охорони здоров`я та реабілітації МВС України, позивач пояснив, що відповідачем у даній справі є виключно МВС України.

Стосовно доводів відповідача про пропуск строку звернення до суду позивач вказав, що предметом оскарження є триваюча протиправна бездіяльність відповідача, а тому в даному випадку право на звернення до суду не може обмежуватись шестимісячним строком.

Уповноважений Верховної Ради України з прав людини подав до суду пояснення щодо апеляційної скарги, у яких просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 - без змін.

Підтримуючи позицію позивача зауважив, що у 2021 році Уповноваженим за зверненнями колишніх співробітників податкової міліції, у межах здійснення парламентського контролю було відкрито відповідне провадження, у рамках якого Уповноважений звернувся до Прем`єр міністра України стосовно надання доручення відповідним відомствам щодо поновлення прав колишніх співробітників податкової міліції на отримання медичних послуг в закладах охорони здоров`я МВС України.

На початку 2023 року МВС України поінформувало Уповноваженого про вжиття відповідних заходів щодо визначення чисельності ветеранів податкової міліції, які мають право на безоплатне медичне обслуговування в закладах охорони здоров`я МВС України та формування показників бюджетного запиту МВС України на 2024-2026 роки з метою забезпечення видатків для надання такого медичне обслуговування. Також вказано, що МВС України вживає заходів для приведення відомчих нормативно-правових актів у відповідність до положень пункту 4 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1150-ІХ.

Однак, після зміни очільника МВС України зайняло кардинально протилежну позицію, яка обґрунтовується аргументами, які викладені в апеляційній скарзі МВС України у даній справі.

19.06.2024 відповідач подав до суду заяву про долучення доказів, у якій просив долучити до раніше поданої апеляційної скарги та врахувати їх під час розгляду справи по суті апеляційної скарги Міністерства внутрішніх справ України належним чином оформлені копії договорів від 17.11.2020 № 30 та від 13.05.2021 № 6 укладених між Державною фіскальною службою України та Центральною поліклінікою МВС, де зокрема за № 114 та № 123 відповідно зазначено позивача.

21.06.2024 відповідач подав до суду заяву про приєднання до апеляційної скарги, у якій просив суд долучити до раніше поданої апеляційної скарги роздруківки постанови Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 826/4364/17 та ухвали Верховного Суду від 29.05.2024 у справі № 640/25574/20 та врахувати їх під час розгляду справи по суті апеляційної скарги Міністерства внутрішніх справ України.

03.07.2024 позивач подав письмові пояснення, у яких просив суд не брати до уваги вказані заяви відповідача.

Вирішуючи вказані заяви відповідача, апеляційний суд враховує положення частин першої та четвертої статті 308 КАС України, згідно яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд зазначає, що відповідач жодним чином не обґрунтував неможливості подання договорів від 17.11.2020 № 30 та від 13.05.2021 № 6, укладених між Державною фіскальною службою України та Центральною поліклінікою МВС, до суду першої інстанції, що унеможливлює прийняття апеляційним судом таких договорів як доказів.

Крім того, згідно вказаних договорів їх сторони узгодили надання медичних послуг, у тому числі й позивачу, у 2020 та 2021 роках. При цьому, у рамках даної справи позивач просить зобов`язати МВС України надавати безоплатне медичне обслуговування та лікування у закладах охорони здоров`я МВС України з 01.01.2022.

Щодо врахуванням при апеляційному розгляді даної справи постанови Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 826/4364/17 та ухвали Верховного Суду від 29.05.2024 у справі № 640/25574/20, колегія суддів зазначає, що правовідносини у даній справі та справах № 826/4364/17 та № 640/25574/20 не є подібними, адже у вказаних справах позивачем є пенсіонер з числа працівників прокуратури, а не колишній працівник податкової міліції як позивач у даній справі.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2024 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Встановлено, що 26.07.2010 підполковника податкової міліції ОСОБА_1 заступника начальника відділу внутрішньої безпеки при ДПА в Івано-Франківській області Управління внутрішньої безпеки ДПА України звільнено з посади та податкової міліції у відставку.

Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів податкової міліції, що підтверджується посвідченням №833 від 17.08.2010 виданим ДПА України.

Під час проходження служби в Державній податковій адміністрації України, а також при виході па пенсію, був прикріплений і обслуговувався з питань медичного забезпечення в Центральній поліклініці та Центральному госпіталі МВС України.

Листом Департаменту охорони здоров`я та реабілітації Міністерства внутрішніх справ України від 22 березня 2019 року №33/1-752 повідомлено позивача, що його включено до переліку осіб, які можуть отримати медичні послуги до вичерпання суми договору за фактичними витратами та має право на безоплатну медичну допомогу в комунальних закладах охорони здоров`я за місцем проживання.

Починаючи з кінця березня 2021 року, позивач неодноразово звертався на адресу МВС України щодо безоплатного медичного обслуговування у закладах охорони здоров`я МВС України.

Листом Департаменту охорони здоров`я та реабілітації Міністерства внутрішніх справ України від 07.04.2021 вих.№3-8397/33 повідомлено позивача, що питання фінансового забезпечення безоплатного медичного обслуговування у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України осіб, зазначених у пункті 4 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1150-ІХ не врегульовано.

Листом Департаменту охорони здоров`я та реабілітації Міністерства внутрішніх справ України від 30.07.2021 вих.№3-19668/33 повідомлено позивача, що питання фінансового забезпечення безоплатного медичного обслуговування у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України пенсіонерів податкової міліції не врегульовано, Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік», кошти на зазначені потреби для МВС не передбачено. МВС України проінформувало Міністерство фінансів України щодо необхідності виділення для МВС додаткового фінансування для забезпечення безоплатного медичного обслуговування у закладах охорони здоров`я МВС осіб, зазначених у Законі №1150-ІХ.

Листом Департаменту охорони здоров`я та реабілітації Міністерства внутрішніх справ України від 28.08.2021 вих.№39916/33-2021 повідомлено позивача, що відповідь на порушене питання було надано листами від 07.04.2021 вих.№3-8397/33 та від 30.07.2021 вих.№3-19668/33. Крім того, повідомлено, що МВС України листом від 13.03.2021 №20412/5/33-2021 проінформувало Міністерство фінансів України щодо необхідності виділення для МВС додаткового фінансування для забезпечення безоплатного медичного обслуговування у закладах охорони здоров`я МВС осіб, зазначених у Законі №1150-ІХ.

Листом Департаменту охорони здоров`я та реабілітації Міністерства внутрішніх справ України від 23.09.2021 вих.№3-24680/33 позивачу повідомлено про те, що відповідь на порушене питання було надано листами від 07.04.2021 вих.№3-8397/33 та від 30.07.2021 вих. №З-19668/33.

Листом Департаменту охорони здоров`я та реабілітації Міністерства внутрішніх справ України від 04.10.2021 вих.№45813/33-2021 позивачу повідомлено про те, МВС України листом від 16.04.2021 №159930 та від 13.05.2021 №20412/5/33-2021 проінформувало Міністерство фінансів України щодо необхідності виділення для МВС додаткового фінансування для забезпечення безоплатного медичного обслуговування у закладах охорони здоров`я МВС осіб, зазначених у Законі №1150-ІХ.

Листом Департаменту охорони здоров`я та реабілітації Міністерства внутрішніх справ України від 13.10.2021 вих.№3-26343/33 позивачу повідомлено про те, що відповідь на порушене питання було надано листами від 07.04.2021 вих.№3-8397/33 та від 30.07.2021 вих.№3-19668/33, 23.09.2021 №3-24680 та від 05.10.2021 №46000/33-2021.

Листом Департаменту охорони здоров`я та реабілітації Міністерства внутрішніх справ України від 29.10.2021 №49561/33-2021 повідомив позивача, що в додаток до листів від 07.04.2021 вих.№3-8397/33 та від 30.07.2021 вих.№3-19668/33, 23.09.2021 №3-24680 та від 05.10.2021 №46000/33-2021 надсилає копію відповіді народному депутату України ОСОБА_2 .

Листом Міністерства внутрішніх справ України від 01.11.2021 №49871/1/33-2021 повідомлено позивача, що без забезпечення відповідного державного фінансування медичного обслуговування осіб, зазначених в Законі №1150-ІХ відсутні правові підстави для їх безоплатного медичного обслуговування.

Листом Міністерства внутрішніх справ України від 22.11.2021 №2313НД/зв/1/33 повідомлено позивача про те, що МВС України забезпечить безоплатне медичне обслуговування у закладах охорони здоров`я МВС як ветеранів податкової міліції, так і осіб, зазначених в Законі №1150-ІХ, за умов укладення договорів про надання медичних послуг між територіальними органами Бюро економічної безпеки та закладами охорони здоров`я МВС.

Листом Міністерства внутрішніх справ України від 20.12.2021 №3-31136/33 повідомлено позивача про те, що Міністерством фінансів України не виділялися кошти Міністерству внутрішніх справ України для фінансування безоплатного медичного обслуговування ветеранів податкової міліції у закладах охорони здоров`я МВС.

Листом Міністерства внутрішніх справ України від 20.12.2021 №3-31136/33 повідомлено позивача, що МВС направило Міністерству фінансів України листи від 16.04.2021 №159930 та від 13.05.2021 №20412/5/33-2021, від 24.12.2021 №59199/3/33-2021, від 10.01.2022 №543/3/33-2022 з пропозицією розглянути питання щодо виділення бюджетних коштів для збільшення фінансування закладів охорони здоров`я МВС з метою розширення їх матеріально-технічної бази, збільшення штатів та ліжкового фонду в стаціонарах та медичних реабілітаційних центрах, що дасть можливість забезпечити соціальні гарантії з безоплатного медичного обслуговування осіб рядового і начальницького складу податкової міліції, звільнених зі служби за віком, через хворобу.

Листом Міністерства внутрішніх справ України від 03.02.2022 №З-2025/12 повідомлено позивача, що з метою вирішення зазначеного проблемного питання МВС вийшло з ініціативою до Міністерства фінансів України та надало свої пропозиції щодо виділення бюджетних коштів для збільшення фінансування закладів охорони здоров`я МВС, що дасть можливість реалізувати права на соціальні гарантії безоплатного медичного обслуговування осіб рядового і начальницького складу податкової міліції, звільнених зі служби за віком, через хворобу.

Листом Міністерства внутрішніх справ України від 30.03.2022 №3-3523/12 повідомлено позивача, що МВС направило Міністерству фінансів України листи від 16.04.2021 №159930 та від 13.05.2021 №20412/5/33-2021, від 24.12.2021 №59199/3/33-2021, від 10.01.2022 №543/3/33-2022 з пропозицією розглянути питання щодо виділення бюджетних коштів для збільшення фінансування закладів охорони здоров`я МВС з метою розширення їх матеріально-технічної бази, збільшення штатів та ліжкового фонду в стаціонарах та медичних реабілітаційних центрах, що дасть можливість забезпечити соціальні гарантії з безоплатного медичного обслуговування осіб рядового і начальницького складу податкової міліції, звільнених зі служби за віком, через хворобу.

Листом Міністерства внутрішніх справ України від 01.06.2022 №3-5206/33 повідомлено позивача, що МВС вийшло з ініціативою до Міністерства фінансів України та надало свої пропозиції щодо виділення бюджетних коштів для збільшення фінансування закладів охорони здоров`я МВС, що дасть можливість реалізувати права на соціальні гарантії безоплатного медичного обслуговування осіб рядового і начальницького складу податкової міліції, звільнених зі служби за віком, через хворобу.

Листом Міністерства внутрішніх справ України від 06.06.2022 №3-5404/33 повідомлено позивача, що Міністерством фінансів України не виділено МВС України бюджетні кошти для збільшення фінансування закладів охорони здоров`я МВС.

Листом Міністерства внутрішніх справ України від 15.06.2022 №3-5844/33 повідомлено позивача, що Міністерством фінансів України не виділено МВС України бюджетні кошти для збільшення фінансування закладів охорони здоров`я МВС.

Листом Міністерства внутрішніх справ України від 27.06.2022 №3-6341/33 повідомлено позивача, що Міністерством фінансів України не виділено МВС України бюджетні кошти для збільшення фінансування закладів охорони здоров`я МВС.

Листом Міністерства внутрішніх справ України від 12.07.2022 №3-7315/33 повідомлено позивача, що Міністерством фінансів України не виділено МВС України бюджетні кошти для збільшення фінансування закладів охорони здоров`я МВС.

Листом Міністерства внутрішніх справ України від 18.07.2022 №3-7659/33 повідомлено позивача, що Міністерством фінансів України не виділено МВС України бюджетні кошти для збільшення фінансування закладів охорони здоров`я МВС.

Листом Міністерства внутрішніх справ України від 27.09.2022 №3-11646/33 повідомлено позивача, що Міністерством фінансів України не виділено МВС України бюджетні кошти для збільшення фінансування закладів охорони здоров`я МВС.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у безоплатному медичному обслуговуванні та лікуванні у закладах охорони здоров`я МВС України, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що Законом №1150-ІХ колишніх працівників податкової міліції прирівняно до колишніх поліцейських для яких гарантується безоплатне медичне забезпечення в закладах охорони здоров`я МВС України. Відтак, у відповідача відсутні правові підстави для відмови позивачу у наданні йому безоплатного медичного обслуговування як ветерану податкової міліції.

Враховуючи, що позивач постійно звертався до відповідача, який ігнорував право позивача на отримання ним безоплатних медичних послуг як ветерана податкової міліції, ставлячи в залежність від наявності фінансування, суд вважає, що строк звернення до суду не порушено.

Щодо вказаних висновків суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Апеляційний суд зазначає, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду, необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду.

В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду, з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Апеляційний суд погоджується із доводами відповідача про те, що позивач з березня 2021 року неодноразово звертався до МВС України щодо постановки його на облік на безоплатній основі для медичного обслуговування у закладах охорони здоров`я МВС, але йому постійно було відмовлено у даному питанні.

При цьому, до суду позивач звернувся лише 31.10.2022.

Разом з цим, варто зауважити, що за змістом позовних вимог предметом оскарження є протиправні, на думку позивача, дії Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту охорони здоров`я та реабілітації щодо відмови ОСОБА_1 у безоплатному медичному обслуговуванні у закладах охорони здоров`я МВС України. Позивач просить зобов`язати МВС України надавати йому безоплатне медичне обслуговування та лікування у закладах охорони здоров`я МВС України (довічно) з 01.01.2022.

Тобто, фактично позивач оскаржує триваючу бездіяльність відповідача, про яку йому стало відомо ще у 2021 році та просить суд вжити заходів для захисту порушеного права позивача з 01.01.2022.

Тому, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що строк звернення до суду не порушено, та зазначає, що в даному випадку права позивача, за захистом яких він звернувся до суду можуть бути захищені в межах шестимісячного строку звернення до суду розрахованого з дати звернення до суду 31.10.2022, тобто з 30.04.2022.

Разом з тим, суд першої інстанції задовольнив вказану позовну вимогу зобов`язального характеру без вказівки на дату, з якої відповідач має вчинити відповідні дії. Тобто, фактично суд першої інстанції зобов`язав відповідача вчинити відповідні дії з дати набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд не вважає за необхідне у ході апеляційного розгляду даної справи застосовувати наслідки пропуску позивачем строку звернення до суду із вказаним позовом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У зв`язку з набуттям чинності 25 березня 2021 року Закону №1150-ІХ, згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» (далі - Постанова №1200), абзацу другого пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 15 травня 2019 року №395 «Питання Державної податкової служби» (із змінами і доповненнями), здійснюються відповідні заходи, пов`язані з реорганізацією (ліквідацією) Державної фіскальної служби України (далі - ДФС), що передбачені Порядком здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074 (далі - Постанова №1074).

24.11.2021 Кабінет Міністрів України прийняв розпорядження №1493-р «Про початок діяльності Бюро економічної безпеки», згідно з яким погодився із пропозицією Бюро про початок його діяльності та можливість виконання зазначеним Бюро функцій і завдань щодо протидії правопорушенням, що посягають на функціонування економіки держави.

З огляду на відсутність згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 року №85 «Про Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів», визначеної чисельності працівників апарату та територіальних органів ДФС, а також відсутність у визначених Додатком № 3 до проекту Закону України №6000 від 15 вересня 2021 року «Про Державний бюджет України на 2022 рік» (прийнятий Верховною Радою України 02.12.2021) видатків у 2022 році на утримання ДФС та реалізацію заходів з реорганізації (ліквідації) ДФС, станом на 01.01.2022 всі співробітники ДФС, у тому числі особи начальницького складу податкової міліції, а також ті, які входили до складу Комісії з реорганізації Державної фіскальної служби, вивільнені.

Починаючи з 01.01.2022, Державною фіскальною службою України припинено виконання функцій органу виконавчої влади України.

Пунктом 4 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1150-ІХ встановлено, що за колишніми працівниками податкової міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб, встановлені Законом України «Про Національну поліцію».

Особам рядового і начальницького складу податкової міліції, звільненим із служби за віком, через хворобу, гарантується безоплатне медичне обслуговування у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до статті 95 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським гарантується безоплатне медичне забезпечення в закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України.

До того ж, згідно із пунктом 1 частини 1 статті 6 Закону № 203/98-ВР ветеранам військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби України, служби цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України надається безоплатне користування закладами охорони здоров`я Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, інших центральних органів виконавчої влади та військових формувань.

За приписами статті 4 Закону № 203/98-ВР забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів щодо соціального захисту ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби України, служби цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та членів їхніх сімей покладається на органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до частини другої статті 51 Бюджетного кодексу України витрати на безоплатне або пільгове матеріальне і побутове забезпечення, на яке згідно із законодавством України мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу, поліцейські, співробітники Служби судової охорони (крім категорій, пільги яким передбачаються пунктом «ї» частини першої статті 77 Основ законодавства України про охорону здоров`я, частиною четвертою статті 29 Основ законодавства України про культуру, абзацом першим частини третьої статті 57 Закону України «Про освіту»), а також у частині медичної допомоги і санаторно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення - члени сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони, пенсіонерів з числа військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та члени їхніх сімей, здійснюються за рахунок бюджетних асигнувань на функціонування цих бюджетних установ.

Суд першої інстанції зазначає, що категорію осіб, до якої належать колишні працівники податкової міліції Законом прирівняно до категорії колишніх поліцейських, а не до категорії колишніх працівників БЕБ. За цих обставин відсутні правові підстави застосування положень абзацу другого частини 10 статті 51 Бюджетного кодексу України для збільшення видатків Державного бюджету на 2024 рік за бюджетною програмою КПКВ 6491010 «Керівництво та управління у сфері економічної безпеки» з метою обумовленого Законом №1150 фінансового забезпечення безоплатного медичне обслуговування осіб рядового і начальницького складу податкової міліції, шляхом укладання договорів на надання платних послуг між БЕБ та закладів охорони здоров`я МВС.

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Також Європейський суд з прав людини у справі «Лелас проти Хорватії» зазначив, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати своєчасного виконання своїх обов`язків.

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії»).

ЄСПЛ у рішенні в справі «Кечко проти України» зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У справі «Бакалов проти України» та у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» ЄСПЛ зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Таким чином, колишні працівники податкової міліції, у тому числі й позивач, мають право на безоплатне медичне забезпечення в закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України. Наявність та реалізація такого права не залежить від того, який суб`єкт є правонаступником Державною фіскальною службою України.

При цьому, реалізація вказаного права позивачем не має залежати від належного виконання відповідних функцій та повноважень органами влади, у тому числі й відповідачем. Незабезпечення державними органами механізму та ресурсів для реалізації права позивача на безоплатне медичне забезпечення в закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України, передбаченого пунктом 4 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1150-ІХ, не може зумовлювати негативні наслідки для позивача.

З урахуванням наведеного у сукупності колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача відсутні правові підстави для відмови позивачу у наданні йому безоплатного медичного обслуговування як ветерану податкової міліції.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З огляду на наведене апеляційний суд надав правову оцінку визначальним доводам апеляційної скарги. Суд зауважує, що не надання оцінки іншим доводам сторін жодним чином не відобразилось на повноті та об`єктивності дослідження судом обставин справи та не вплинуло на результат апеляційного розгляду.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 48, 242-244, 250, 271, 272, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя М.М. Заїка

Судді О.В. Голяшкін

Е.Ю. Швед

Повний текст постанови складено та підписано 24 липня 2024 року.