Справа № 320/43293/23
Суддя: Заїка Микола Миколайович
Дата ухвалення: 2024-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Заїки М.М.,

суддів - Голяшкіна О.В., Шведа Е.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправними дії суб`єкта владних повноважень військової частини НОМЕР_1 щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справах осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 № 889 (далі - Постанова № 889) до складу сум грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 , нараховувалась та виплачувалась у 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роках грошова допомога на оздоровлення, передбачена частиною першою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII);

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , недоплачену суму грошової допомоги на оздоровлення за 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роки, у вигляді щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889, в загальній сумі 9 899,17 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13.03.2024 позов задоволено частково, ухвалено:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889 до складу сум грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась у 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роках грошова допомога на оздоровлення, передбачена частиною першою статті 10-1 Закону №2011-XII;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму недоплаченої грошової допомоги на оздоровлення, передбаченої пунктом 1 статті 10-1 Закону № 2011-XII, за 2013-2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889, та раніше виплачених коштів.

- решті позовних вимог відмовити.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889, включається до складу сум грошового забезпечення, з якого нараховується та виплачується грошова допомога на оздоровлення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Київського окружного адміністративного суду від 13.03.2024 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом порушено право відповідача на подання відзиву на позовну заяву, адже не направлено відповідачу ухвалу про відкриття провадження у справі.

Також відповідач вказав на пропуск позивачем строку звернення до суду. Зауважив, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.03.2021 №61 позивача було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . В цей же день позивач ознайомлена із даним наказом, згідно якого з позивачем був проведений розрахунок всіх належних, але невиплачених сум.

Отже, позивач вже 19.03.2021 могла дізнатися про порушення її прав, щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди до складу сум грошового забезпечення. Однак, позивач оскаржила до суду не включення щомісячної додаткової грошової винагороди до складу сум грошового забезпечення 23.11.2023, тобто через 2 роки і 8 місяців після того, як мала можливість дізнатися про порушення її прав.

Шостим апеляційним адміністративним судом ухвалою від 15.04.2024 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач не подала відзиву на апеляційну скаргу відповідача

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.06.2024 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Встановлено, що ОСОБА_1 у період з 08.08.2005 по 19.03.2021 проходила військову службу у Збройних Силах України.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.03.2021 № 61 позивача з 19.03.2021 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом, за наслідком розгляду якого військова частина НОМЕР_1 листом від 04.11.2023 №939/11/477 повідомила заявника, що грошова допомога для оздоровлення за запитувані періоди нараховувалась відповідно до пункту 30.2 розділу ХХХ наказу МОУ №260 від 11.06.2008 та визначалась, виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення) Передбачена Постановою № 889 винагорода не входила до складу грошового забезпечення та не відповідала вимогам розміру грошової допомоги на оздоровлення.

Позивач вважає, що відповідачем протиправно не включено щомісячну додаткову грошову винагороду при нарахуванні та виплаті їй грошової допомоги на оздоровлення за період 2013-2017 року, а тому звернулася до суду із вказаним позовом.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889, включається до складу сум грошового забезпечення, з якого нараховується та виплачується грошова допомога на оздоровлення.

При цьому, у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача виплатити недоплачену суму грошової допомоги на оздоровлення у вигляді щомісячної грошової винагороди за 2013 - 2017 роки в сумі 9899,17 грн слід відмовити з огляду не те, що такий спосіб захисту не відповідає приписам статей 5 та 245 КАС України.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

Щодо доводів апеляційної скарги про недотримання позивачем строку звернення до суду із вказаним позовом колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19.07.2022, в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

19.07.2022 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-ІХ, яким внесені зміни до законодавства про працю.

Серед іншого вказаним законом частини перша та друга статті 233 КЗпП України викладені у такій редакції: із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Отже, з 19.07.2022 для звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, встановлено тримісячний строк, який обчислюється з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

При цьому, суд враховує, що відповідно до п. 1 Розділу "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 на території України запроваджено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 дію карантину продовжено на всій території України до 30.06.2023.

Таким чином, станом на час виникнення спірних правовідносин право позивач не звернення до суду із таким позовом не обмежувалося будь-яким строком, а з 19.07.2022 строк звернення складав три місяці та був продовжений до 30.06.2023

Водночас, апеляційний суд зауважує, що відлік вказаного тримісячного строку належить здійснювати з дня одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні.

У даному випадку таким письмовим повідомлення є лист військової частини НОМЕР_1 від 04.11.2023 №939/11/477.

З урахуванням наведеного та зважаючи на те, що позивач із вказаним позовом звернулася до суду 23.11.2023, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про порушення позивачем строку звернення до суду.

Вказаний висновок відповідає позиції Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено право відповідача на подання відзиву на позовну заяву, адже не направлено відповідачу ухвалу про відкриття провадження у справі, апеляційний суд розцінює критично, адже на підтвердження таких доводів відповідачем не надано жодних доказів.

До того ж, наявною у матеріалах справи довідкою секретаря судового засідання ухвалу підтверджується, що ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 19.12.2023 про відкриття провадження у справі було доставлено до електронного кабінету відповідача 21.12.2023 о 04:26.

Стосовно висновків суду першої інстанції по суті спору, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Щомісячна додаткова грошова винагорода передбачена Постановою № 889 та Інструкцією про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 15.11.2010 №595, виданим на виконання Постанови № 889 (далі - Інструкція № 595).

Пунктом 1 Постанови № 889 встановлено, що військовослужбовці (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби), мають право на отримання щомісячної додаткової грошової нагороди в розмірі: з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 % місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 % місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 % місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року розмірі, що не перевищує 80 % місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року -- у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Відповідно до пункту 2 Постанови № 889 граничні розміри, порядок та умови виплати цієї винагороди визначаються Міністерством оборони. Міністерством внутрішніх справ та адміністрацією Державної прикордонної служби за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

Пункті 8 Інструкції № 595 передбачено, що грошова винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно із пунктом 9 Інструкції № 595 передбачено, що розміри винагороди встановлюються наказами Міністра оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби в межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони (Головного управління розвідки Міністерства оборони) в Державному бюджеті України на відповідний рік.

Відповідно до пункту 5 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 24.10.2016 №550 (далі - Інструкція №550, яка була чинною до 20.07.2018), така винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації), а командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) - на підставі наказів вищих командирів (начальників).

Згідно із пунктом 8 Інструкції № 550 винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 №260 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Інструкція № 260, яка була чинною до 20.07.2018), пунктом 30.1 якої передбачено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 30.3 Інструкції №260 розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

З матеріалів справи встановлено, що грошова допомога на оздоровлення військовою частиною НОМЕР_1 за 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роки нараховувалась позивачу відповідно до пункту 30.2 розділу ХХХХ Інструкції №260, виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення).

Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, застосовуючи положення зазначених Інструкцій як спеціальних нормативно-правових актів, що визначають структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, відповідач не врахував пріоритетності законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Так, частиною 4 статті 9 Закону № 2011-XII Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон № 2011-XII, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам вказаного Закону.

Аналогічний правовий висновок був неодноразово викладений Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.07.2019 у справі №826/3398/17, від 15.10.2019 у справі №240/445/19, від 16.10.2020 у справі №826/4043/16, від 26.02.2021 у справі №620/3346/19, від 31.03.2021 у справі №620/2878/20 та від 28.05.2021 у справі №400/1955/20.

Питання складу грошового забезпечення військовослужбовців також було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17.

У постанові від 06.02.2019 у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Оскільки додаткова грошова винагорода має щомісячний характер, підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.

Віднесення зазначеної винагороди до щомісячних видів грошового забезпечення також підтверджено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2021 у справі №825/997/17.

Таким чином, щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою №889, включається до складу сум грошового забезпечення, з якого нараховується та виплачується грошова допомога на оздоровлення.

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що дії відповідача щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889 до складу сум грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась у 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роках грошова допомога на оздоровлення є протиправними. Для належного захисту прав позивача, порушених вказаними діями, необхідно зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму недоплаченої грошової допомоги на оздоровлення, передбаченої пунктом 1 статті 10-1 Закону № 2011-XII, за 2013-2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889, та раніше виплачених коштів.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя М.М. Заїка

Судді О.В. Голяшкін

Е.Ю. Швед

Повний текст постанови складено та підписано 24 липня 2024 року.