Справа № 460/24084/23
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2024-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/24084/23 пров. № А/857/6340/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Іщук Л.П.,

суддів Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року (ухвалене головуючим суддею Дорошенко Н.О. у м. Рівне) у справі № 460/24084/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просив визнати протиправною відмову у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», викладену в рішенні про відмову у призначенні пенсії від 21.09.2023 № 99; зобов`язати призначити позивачу пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 14.09.2023.

Обґрунтовує позов тим, що він має статус особи, потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи, проживає в населеному пункті, яке відноситься до третьої зони - зони гарантованого добровільного відселення (3 категорія). 14.09.2023 позивач звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення йому як особі, постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії, пенсії із зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Проте, органом Пенсійного фонду відмовлено в призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку з підстав відсутності необхідної кількості років проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, визначених ч. 2 ст. 55 вищевказаного Закону. Вважає, що з отриманням статусу потерпілого від наслідків Чорнобильської катастрофи, який підтверджується відповідним посвідченням категорії 3, він набув право на отримання пенсії із зменшенням пенсійного віку у відповідності до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали Чорнобильської катастрофи». Крім того, документально підтверджено, що він проживав у зоні гарантованого добровільного відселення в періоди з 30.12.1987 по 10.01.1991 (3 роки 12 днів) та з 19.10.1992 по 17.10.1996 (3 роки 11 місяців та 29 днів), що разом становить 7 років 11 днів. Відтак, вважає, що має право на призначення пенсії відповідно до ст. 55 вказаного Закону з розрахунку: 3 роки - початкова величина та 3 роки - за кожні 2 роки проживання (роботи). За наведених обставин, вважає, що відповідач протиправно відмовив в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, внаслідок чого порушив гарантоване державою право на пенсійне забезпечення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19.02.2024 позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 21.09.2023 № 99 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на 3 роки 6 місяців відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 14.09.2023, зарахувавши до страхового стажу період роботи з 19.07.1988 по 10.12.1990.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073,60 грн.

Не погодившись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, вважає що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що страховий стаж позивача становить 24 роки 9 місяців 11 днів. До страхового стажу не зараховано періоди трудової діяльності з 19.07.1988 по 20.12.1990 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 19.07.1988, оскільки записи до трудової книжки внесені з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме відсутній відтиск печатки.

Звертає увагу суду, що початкова величина зниження пенсійного віку до позивача не застосовується, оскільки доказів, що підтверджують постійне проживання або постійну роботу з 26.04.1986 по 31.07.1986 в зоні гарантованого добровільного відселення матеріали справи не містять, а тому позивач не має права на початкову величину зниження пенсійного віку на 3 роки. Згідно з записами диплому НОМЕР_2 вбачається навчання позивача з 01.09.1984 по 14.06.1988 у СПТУ № 27 м. Щастя, Луганська область, що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Вважає, що наявність лише посвідчення відповідної категорії не є безумовною підставою для призначення пенсії зі зниженням віку, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Також зазначає, що оскільки позивачем не підтверджено факт проживання або роботи у зоні гарантованого добровільного відселення на 01.01.1993 - не менше 3 роки, право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відсутнє.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено доказами, які є в матеріалах справи, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Кричильськ Сарненського району Рівненської області.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 19.10.1993 Рівненською обласною державною адміністрацією, ОСОБА_1 є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).

Згідно з довідкою від 13.06.2023 №13/03-707, виданою старостою Кричильського старостинського округу Сарненської міської ради Рівненської області, позивач постійно зареєстрований та постійно проживав в с. Кричильськ Сарненського району Рівненської області з 30.12.1987 по 10.01.1991 та з 19.10.1992 по 17.10.1996 згідно з особовими рахунками: №339 погосподарська книга №4 за 1986-1990 роки; №362 погосподарська книга №5 за 1991-1995 роки; №370 погосподарська книга №5 за 1996-2000 роки.

14.09.2023 позивач звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням відповідача від 21.09.2023 №99 відмовлено у призначенні позивачу вказаної пенсії з підстав відсутності необхідної кількості років проживання або постійної роботи у зоні гарантованого добровільного відселення, визначених ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Вважаючи таку відмову органу Пенсійного фонду у призначені пенсії протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми визначають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі - Закон № 796-XII).

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі Закон № 796-ХІІ) пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 55 Закону № 796-ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Абзацом п`ятим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ передбачено, що особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Системний аналіз наведених вище правових норм надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Аналогічні висновки щодо застосування наведених вище правових норм викладено у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року справі № 556/1153/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 565/1829/17.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач проживав в зоні гарантованого добровільного відселення (с. Кричильськ Сарненського району Рівненської області) з 30.12.1987 по 10.01.1991 та з 19.10.1992 по 17.10.1996, що підтверджується довідкою старости Кричильського старостинського округу Сарненської міської ради Рівненської області від 13.06.2023 №13/03-707 (а.с.13).

В матеріалах справи відсутні докази визнання вищевказаної довідки недійсною.

Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991, с. Кричильськ Сарненського району Рівненської області віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

Відповідно до ст. 15 Закону № 796-XII довідка про період проживання, роботи на цих територіях є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.

Як встановлено з матеріалів справи, позивачу видане посвідчення уповноваженим на те державним органом (Рівненська ОДА) серії Б № 356704, відповідно до якого ОСОБА_1 є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) (а.с. 8).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що факт видачі позивачу посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» підтверджує факт проживання або роботи позивача станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, а отже позивач має право на зниження пенсійного віку.

Як вже було зазначено, проживання особи щонайменше 3 роки станом на 1 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання, роботи в зоні добровільного відселення.

Оскільки позивач надав органу Пенсійного фонду України довідку органу місцевого самоврядування про період (періоди) проживання (роботи) на території гарантованого добровільного відселення з 30.12.1987 по 10.01.1991 та з 19.10.1992 по 17.10.1996, тобто загальний строк її проживання в селі Кричильськ Сарненського району Рівненської області становить 7 років 0 місяців 12 днів, то це надає позивачу право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 1 рік за 2 роки проживання в такій зоні.

Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом в постанові від 08.06.2022 у справі № 380/7535/21.

Відтак, як вірно зазначено судом, матеріалами судової справи спростовано твердження відповідача про те, що позивач проживав у зоні гарантованого добровільного відселення лише 6 місяців 19 днів (30.12.1987 по 18.07.1988).

Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів проживання позивача на вказаній території радіоактивного забруднення з моменту аварії на Чорнобильській АЕС по 31.07.1986.

Отже, вірним є висновок суду, що оскільки у період з 26.04.1986 по 31.07.1986 позивач не проживав в зоні гарантованого добровільного відселення, то він не має права на зарахування початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки.

Враховуючи наявність у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи, а також зміст довідки органу місцевого самоврядування, яка підтверджує факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення (категорія 3) протягом терміну 7 років 0 місяців 12 днів, половина якого (але не більше 6) відповідно до вимог ст. 55 Закону №796-ХІІ зараховується в рахунок зменшення пенсійного віку та страхового стажу при призначенні пенсії за віком, суд дійшов вірного висновку, що позивач має право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 3 роки 6 місяців.

Частиною третьою статті 55 №796-XII визначено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Як передбачено ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі Закон №1058-ІV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

При цьому, частиною першою статті 55 Закону №796-ХІІ обумовлено, що особам, з числа постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Вимогами абз. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №1058-ІV передбачено, що наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Відтак, як вірно зазначено судом, що враховуючи вимоги Законів №796-XII та №1058-ІV, право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 3 роки 6 місяців позивач набуде в 56 років 6 місяців та за наявності страхового стажу 26 років 6 місяців.

На день звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії (14.09.2023) позивач досяг віку 56 років 9 місяців 6 днів.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Як передбачено частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

До набрання чинності Закону №1058-IV питання пенсійного забезпечення, в тому числі й порядок обчислення стажу для призначення пенсій регулювалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-XII), відповідно до статті 56 якого до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв, при цьому зараховується робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Вимогами статті 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі Порядок №637).

Відповідно до п. 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з п. 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З аналізу наведених правових норм слідує, що документами, які підтверджують періоди роботи особи для зарахування до її страхового стажу, є трудова книжка із записом про характер виконуваної роботи, а у разі відсутності в трудовій книжці таких відомостей - довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Враховуючи викладене, суд вірно вважав, що необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, чи містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Згідно з рішенням про відмову у призначенні пенсії від 21.09.2023 № 99 страховий стаж позивача становить 24 роки 9 місяців 11 днів.

При цьому, період трудової діяльності позивача з 19.07.1988 по 20.12.1990 не зараховано до його страхового стажу з підстав внесення запису до трудової книжки позивача з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

Для визначення страхового стажу позивачем при зверненні до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії від 14.09.2023 було надано, зокрема, трудову книжку серії НОМЕР_1 (дата заповнення 19.07.1988), в якій наявні такі записи, зокрема:

- 19.07.1988 прийнятий на роботу в «Ровенское областное предприятие «Бытрадиотехника»» на посаду радіомеханіка четвертого розряду по ремонту радіотелеапаратури в Сарненське РТП (Цех). Підстава: наказ №105 від 18.07.1989 (запис №4);

- 10.12.1990 звільнений з посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП УРСР. Підстава: наказ №194 від 20.12.1990 (запис №5).

Суд також вірно звернув увагу, що будь-яких виправлень чи неточностей такі записи не містять.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що записи трудової книжки НОМЕР_1 в повній мірі підтверджують зайнятість позивача в період з 19.07.1988 по 10.12.1990 в Рівненському обласному підприємстві «Побутрадіотехніка» (мовою оригіналу: «Ровенском областном предприятии «Бытрадиотехника»») на посаді радіомеханіка четвертого розряду по ремонту радіотелеапаратури та не потребують додаткових документів для його підтвердження, оскільки відповідно до положень ст. 62 Закону №1788-XII та п.1 Порядку №637 трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи.

Як встановлено судом, підставою для незарахування періоду роботи позивача з 19.07.1988 по 10.12.1990 в Рівненському обласному підприємстві «Побутрадіотехніка» («Ровенском областном предприятии «Бытрадиотехника»») до його страхового стажу відповідач вказує на відсутність відтиску печатки.

Разом з тим, згідно п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 (далі Інструкція №58) у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Аналогічного змісту містить п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях, затвердженої постановою Державного комітету СРСР з праці та соціальним питанням від 20.06.1974 №162, яка була чинною та застосовувалася при внесені до трудової книжки позивача записів №4 та №5.

Судом встановлено, що трудова книжка позивача містить відбиток печатки відділу кадрів «Ровенского областного предприятия «Бытрадиотехника»» з написом: «старший инспектор по кадрам «Бытрадиотехника»» та підпис спеціально уповноваженої особи, які охоплюють запис №5.

Таке завірення печаткою записів трудової книжки позивача відповідає вимогам заповнення трудових книжок, встановлених у вищевказаних Інструкціях, та в повній мірі підтверджує зайнятість позивача у період з 19.07.1988 по 10.12.1990 в Рівненському обласному підприємстві «Побутрадіотехніка» («Ровенском областном предприятии «Бытрадиотехника»»).

Отже вірним є висновок суду, що оскільки доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці позивача щодо вказаних періодів роботи відповідачем суду не надано, тому їх безпідставно не взято до уваги відповідачем при розгляді заяви позивача про призначення пенсії за віком.

Також вірним є висновок суду, що відсутність доказів неточності чи неправильності записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період роботи у підприємстві, за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаного періоду роботи з трудового стажу позивача, що дає право на призначення пенсії за віком.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає вірним висновок суду про протиправність незарахування періоду роботи позивача в Рівненському обласному підприємстві «Побутрадіотехніка» («Ровенском областном предприятии «Бытрадиотехника»») з 19.07.1988 по 10.12.1990 (2 роки 4 місяці 22 дні) до його страхового стажу.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується наявність у позивача загалом понад 27 років страхового стажу.

Виходячи з системного аналізу правових норм та обставин даної справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на призначення пенсії із зниженням пенсійного на 3 роки 6 місяців, відтак рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 21.09.2023 № 99 є протиправним та підлягає скасуванню.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 460/24084/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар