Справа № 620/16262/23
Суддя: Заїка Микола Миколайович
Дата ухвалення: 2024-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Заїки М.М.,

суддів - Голяшкіна О.В., Шведа Е.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Ріпкинської селищної ради Чернігівської області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ріпкинської селищної ради Чернігівської області, Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області, про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Ріпкинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області (далі - Ріпкинська селищна рада, відповідач), в якій просив суд:

- визнати протиправною відмову Ріпкинської селищної ради Чернігівської області щодо компенсації вартості на проїзд ОСОБА_1 за 2022 рік;

- зобов`язати Ріпкинську селищну раду Чернігівського району Чернігівської області виплатити ОСОБА_1 компенсацію за квитки на проїзд у 2022 році відповідно до Закону України від 28.02.1991 № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-XII) у сумі 600 грн.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.01.2024 залучено до участі у справі № 620/16262/23 в якості співвідповідача Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.02.2024 позов задоволено.

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством України гарантовано право осіб, постраждалих від наслідків Чорнобильської катастрофи на компенсацію в повному обсязі, за рахунок державного бюджету, вартості проїзду до будь-якого населеного пункту України та у зворотному напрямку один раз на рік.

Водночас, посилання Ріпкинської селищної ради на відсутність виділених з Державного бюджету України коштів, а також не затвердження відповідних місцевих програм, як на підстави невиконання покладеного на нього обов`язку щодо проведення компенсації вартості квитків за проїзд за 2022 рік необґрунтовані, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх обов`язків.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.02.2024 скасувати у цій частині, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не врахував, що позивач помилково звернувся до Ріпкинської селищної ради, позаяк органом уповноваженим на проведення спірної виплати є Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації.

Шостим апеляційним адміністративним судом ухвалою від 29.03.2024 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.06.2024 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Встановлено, що позивач має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи 1 категорії, що підтверджується копією посвідчення від 05.04.2019 серії НОМЕР_1 .

На звернення позивача до відповідача щодо компенсації витрат за проїзд, останній листом від 03.11.2023 № 2330/04-06 повідомив позивача, що вирішення цього питання віднесено до повноважень органів соціального захисту.

Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на компенсацію в повному обсязі, за рахунок державного бюджету, вартості проїзду до будь-якого населеного пункту України та у зворотному напрямку один раз на рік. Відсутність бюджетних асигнувань не може перешкоджати у реалізації вказаного права позивача.

Щодо вказаних висновків суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах, повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 20 Закону № 796-XII особам, віднесеним до категорії 1, надаються гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема: безплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків.

Приписами пункту 19 частини першої статті 20 Закону № 796-XII серед гарантованих державою компенсацій та пільг особам, віднесеним до категорії 1, передбачено безплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків.

Пунктом 13 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 № 936 (далі - Порядок №936), передбачено відшкодування громадянам один раз на рік вартості проїзду міжміським транспортом до будь-якого населеного пункту України та у зворотному напрямку (без врахування пересадок) здійснюється за рахунок відповідних субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетом та за місцем реєстрації громадян на підставі проїзних квитків, пред`явлених управлінню (відділу) праці та соціального захисту населення райдержадміністрації, виконкому міських, районних у містах рад.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 № 759 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 № 936 та від 14.05.2015 № 285» внесено зміни до Порядку № 936, якими виключено абзаци 1 та 2 пункту 13, що встановлювали відшкодування громадянам один раз на рік вартості проїзду за рахунок відповідних субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на підставі проїзних квитків, поданих управлінню соціального захисту населення.

Разом з цим, як обґрунтовано зауважив суд першої інстанції, гарантоване право осіб, постраждалих від наслідків Чорнобильської катастрофи, на компенсацію безплатного проїзду один раз на рік до будь-якого пункту України і назад в повному обсязі визначено пунктом 19 частини першої статті 20 Закону № 796-XII, а Закон України має вищу юридичну силу над постановою Кабінету Міністрів України, у зв`язку з чим громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і віднесені до 1-ї категорії, гарантується відповідне право на відшкодування вартості проїзду.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин норми чинного законодавства передбачали право позивача, як особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеної до категорії 1, на безоплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків.

Разом з тим, реалізація такого права передбачає дотримання певних умов.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Стаття 116 Бюджетного кодексу України визначає порушенням бюджетного законодавства порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету та звітування про його виконання, а саме: взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України; здійснення видатків бюджету чи надання кредитів з бюджету без встановлених бюджетних призначень або з їх перевищенням всупереч цьому Кодексу чи закону про Державний бюджет України.

Жодним законом чи нормативно-правовим актом не встановлено зобов`язання щодо

компенсації органами місцевого самоврядування вартості квитків за проїзд осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Оскільки, за змістом пункту 19 частини першої статті 20 Закону № 796-XII та 13 Порядку № 936 безплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом це пільга, яка гарантована державою, фінансування надання такої пільги повинне передбачатись за рахунок коштів державного бюджету.

При цьому, фінансування органів місцевого самоврядування здійснюється за рахунок місцевих бюджетів.

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що належним суб`єктом для звернення та вирішення питання про проведення спірної компенсації вартості на проїзд за 2022 рік для позивача є Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації.

Наведені висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду, які висловлені у постанові від 26.05.2020 у справі №758/859/16-а.

Отже, оскаржувана відмова Ріпкинської селищної ради Чернігівської області у компенсації вартості на проїзд позивачу є правомірною.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції залучив до участі у справі Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області.

Разом з цим, як зазначено вище на звернення позивача до відповідача щодо компенсації витрат за проїзд, останній листом від 03.11.2023 № 2330/04-06 повідомив позивача, що вирішення цього питання віднесено до повноважень органів соціального захисту.

Однак, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області з метою реалізації права на отримання вказаної пільги, передбаченої пункту 19 частини першої статті 20 Закону № 796-XII.

Відтак, відсутні підстави вважати, що між позивачем та Управлінням соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області виник спір щодо здійснення вказаної компенсації.

Таким чином, суд не може за результатом розгляду даної справи задовольнити позовні вимоги шляхом зобов`язання Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області виплатити ОСОБА_1 компенсацію за квитки на проїзд у 2022 році відповідно до Закону № 796-XII.

У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, рішення суду першої інстанції належить скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

За приписами ч.2 ст.139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд, керуючись вказаними положеннями статті 139 КАС України, виходить з того, що судове рішення ухвалено на користь суб`єкта владних повноважень, яким не понесено витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертизи, у зв`язку із чим судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Ріпкинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя М.М. Заїка

Судді О.В. Голяшкін

Е.Ю. Швед

Повний текст постанови складено та підписано 24 липня 2024 року.