Справа № 480/1336/24
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2024-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 р. Справа № 480/1336/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.04.2024 (головуючий суддя І інстанції: О.А. Прилипчук) по справі № 480/1336/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного Управління Пенсійного фонду України в Сумській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №87 від 15.11.2023 щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 період роботи з 14.04.1997 по 12.08.1999 та з 12.08.1999 по 03.01.2005 у повному обсязі;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 з 15.11.2023 (з дати звернення із заявою про призначення пенсії).

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 01.04.2024 позов задоволено частково.

Скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №87 від 15.11.2023 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 період роботи з 27.12.2000 по 13.09.2001.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.11.2023 з урахуванням висновків суду.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області судовий збір в сумі 605,60 грн.

Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області не погодившись із рішенням суду, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що пенсійний орган правомірно відмовив в призначенні позивачу пенсії, оскільки на пільгових умовах пенсія за віком призначається за Списком №1 після досягнення 50 років, проте як позивачка звернулася до відповідача по досягненні 48 років, а по-друге, у позивачки відсутній необхідний пільговий стаж у розмірі 7 років та 6 місяців.

До того ж, до пільгового стажу позивача не зараховано період роботи з 27.12.2000 по 13.09.2001, оскільки не атестовано робочі місця та доказів атестації не надано.

Позивачка надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що має право на призначення пільгової пенсії, оскільки досягла необхідного віку та має пільговий стаж, в підтвердження чого надала необхідні документи, проте відповідачем безпідставно не зараховано період з 01.01.2004 по 29.02.2004 та з 05.03.2004 по 31.07.2004 до пільгового стажу за Списком №1.

Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області правом на подання відзиву не скористалось.

ОСОБА_1 не погодившись із судовим рішенням в частині відмови в позові щодо зарахування пенсійним органом до її пільгового стажу для призначення пенсії періоду роботи з 0.01.2004 до 29.02.2004 та з 05.03.2004 до 31.07.2004, зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його ухвалення судом при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення в цій частині та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Позивач вважає помилковими висновки суду про зарахування пенсійним органом до пільгового стажу періоду з 14.09.2001 по 03.01.2005, оскільки цей період в повному обсязі не зараховано, що вбачається з розрахунку стажу.

Зазначає, що періоди з 01.01. 2004 по 29.02.2004 та з 05.03.2004 по 31.07.2004 до пільгового стажу за Списком №1 - ОСОБА_1 не зараховано, хоча нею було надано всі необхідні документи для його зарахування.

Вважає протиправною відмову відповідача щодо призначення пенсії, адже її загальний пільговий стаж за Списком №1 складає 7 років 8 місяців 22 дні .

Також не погоджується з обраним судом способом захисту її прав шляхом повторного розгляду заяви, а не призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 з 15.11.2023 (з дати звернення із заявою про призначення пенсії), оскільки це не є порушенням дискреційних повноважень відповідача.

Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області правом на подання відзиву не скористалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст. 311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційні скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ГУ ПФУ в Харківській області - не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що 10.11.2023 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління пенсійного фонду України в Сумській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1. (а.с.19)

За принципом екстериторіальності структурним підрозділом для прийняття рішення за результатами поданої заяви визначено ГУ ПФУ в Харківській області.

15.11.2023 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області прийнято рішення №87 про відмову у призначенні пенсії за віком за Списком №1 з посиланням на недосягненням позивачем 50 років та відсутності необхідного пільгового стажу у розмірі 7 років 6 місяців (а.с. 20).

До пільгового стажу роботи за Списком № 1 не зараховано: періоди роботи 14.04.1997 по 12.08.1999 та з 12.08.1999 по 03.01.2005 у повному обсязі.

Не погодившись з рішенням відповідача, позивач звернулася з позовною заявою до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення пенсійного органу прийнято не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки позивач виконувала роботи передбачені Списком № 1 на посаді апаратник змішувача, колориста цеха з виробництва емалей на кондексаційних смолах, має необхідний вік, а тому період її роботи з 27.12.2000 до 13.09.2001 має бути зарахований до пільгового стажу.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що періоди роботи з 14.04.1997 по 12.08.1999, з 12.08.1999 по 26.12.2000 та з 14.09.2001 по 03.01.2005 вже були зараховані позивачу до пільгового стажу, а тому відсутні підстави для повторного зобов`язання їх зарахування.

Також суд, посилаючись на дискреційні повноваження позивача відмовив в задоволенні позову щодо призначення пенсії, в зв`язку з чим з метою належного захисту прав позивача, зобов`язав пенсійний орган повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі по тексту - Закон №1058-IV).

Відповідно до частинами 1, 2 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ст. 1 Закону №1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно ч.4 ст. 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно ст.56 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Підпунктом 1 п.2 Прикінцевих положень Закону №1058-IV визначено, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до п. "а" ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Згідно зі Списком № 1 виробництв, цехів, професій і посад на підземних роботах, на роботах з шкідливими умовами праці і в гарячих цехах, робота на яких надає право на державну пенсію на пільгових умовах, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 року №1173, і який був діючим до 26.01.1991 року, розділ 1 «Гірничі роботи» підрозділ 1 «Підземні роботи» передбачав, що право на пенсію на пільгових умовах мають усі робітники, інженерно-технічні працівники та службовці, зайняті повний робочий день на підземних роботах з видобутку вугілля, руди, сланцю, нафти, озокериту, газу, графіту, азбесту, солі, слюди та інших рудних і нерудних копалин, в геологорозвідці, на дренажних шахтах, на будівництві шахт, рудників та інших підземних споруд, а також всі працівники, зайняті повний робочий день під землею на обслуговуванні зазначених вище робітників і службовців (медперсонал підземних здоровпунктів, працівники підземного телефонного зв`язку і т. д.).

Крім того, Список № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджений Постановою Ради Міністрів СРСР від 26.01.1991 року № 10, що діяв до 11.03.1994 року, Список №1, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 року № 162, що діяв до 16.01.2003 року, Список № 1 затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 36 від 16.01.2003 року, що діяв до 24.06.2016 року та Список № 1, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 24.07.2016 року за № 461, містить в собі розділ 1 «Гірничі роботи», який включає підрозділ 1 «Підземні роботи в шахтах, рудниках і копальнях на видобуванні корисних копалин, в геологорозвідці, на дренажних шахтах, на будівництві шахт, рудників, копалень» (право на пенсію за віком на пільгових умовах мають усі робітники, зайняті повний робочий день на підземних роботах) та підрозділ 2 «Підземні роботи на будівництві, реконструкції, технічному переозброєнні і капітальному ремонті гірничих виробок, метрополітенів, підземних каналів, тунелів та інших підземних споруд» (право на пенсію за віком на пільгових умовах мають працівники, зайняті на будівництві, реконструкції, технічному переозброєнні і капітальному ремонті гірничих виробок, метрополітенів, підземних каналів, тунелів та інших підземних споруд).

Згідно зі ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Питання призначення пенсій на пільгових умовах деталізоване у Порядку застосування списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженому наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 року №383 (далі - Порядок № 383).

Відповідно до п.3 Порядку №383 при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992 року.

Згідно з п.п. 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Також, згідно з п. 20 Порядку № 637 в тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників; у разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п.17 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

Таким чином, лише у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. Тому збирання уточнюючих довідок повинно здійснюватись лише у випадках неправильного, неповного або нечіткого заповнення трудової книжки, що робить незрозумілим зроблений запис.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 10.10.2019 року у справі №234/4585/17, від 25.04.2019 року у справі №159/4178/16-а.

Судом встановлено, що позивач в період з 12.08.1999 по 03.01.2005 працювала на посаді апаратника змішування, колориста цеха з виробництва емалей на конденсаційних смолах у Сумському державному підприємстві «Виробниче об`єднання «Хімпром» (надалі правонаступник-ПАТ «Сумихімпром", що вбачається з записів у трудовій книжки позивача серії НОМЕР_1 (а.с.24-25,30).

Відповідачем не враховано вказані періоди роботи з підстав відсутності атестації робочого місця.

Судом встановлено, що позивачем до заяви про призначення пенсії надано довідки №430 від 08.11.2023 та №429 від 08.11.2023 про підтвердження стажу роботи для призначення пільгової пенсії за Списком №1 (а.с.28-30).

У довідках вказано також про проведення атестації робочих місць згідно наказів №303/3 від 27.12.1995, №226/13 від 14.09.2001, які у свою чергу підтверджують право позивача на отримання пенсії на пільгових умовах.

05.12.2023 ГУ ПФУ в Сумській області складено Акт перевірки достовірності та обґрунтованості відомостей, поданих для призначення (перерахунку) пенсії №1800-10002-1/9706, яким період роботи та посада зазначені в довідці від 08.11.2023 №429 та №430 виданих ПАТ «Сумихімпром» пенсії ОСОБА_1 підтверджені первинними документами наданими для перевірки (а.с.29).

Пунктом 3 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України №383 від 18.11.2005 (далі - Порядок №383) передбачено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих, місць за умови праці після 21.08.1992.

Варто зазначити, що основна мета атестації відповідно до Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 1992 року № 442 (далі - Порядок №442, постанова № 442 відповідно) полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у сфері реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Крім того Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а зазначила: на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.

Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає, що не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Судом встановлено та записами трудової книжки підтверджується, що у спірний період позивач виконувала роботу за посадами та/або професіями, що передбачалися чинним на той момент Списками.

Отже висновки суду про неправомірність не врахування пенсійним органом до пільгового стажу позивачки періоду її роботи з 27.12.2000 по 13.09.2001 є вірними, доводи апеляційної скарги відповідача ці висновки не спростовують.

Щодо апеляційної скарги позивача та позовних вимог за періоди роботи з 01.01.2004 по 29.02.2004 та з 05.03.2004 по 31.07.2004.

Вирішуючи спір суд першої інстанції дійшов висновків, що у розрахунок стажу ОСОБА_1 зазначені періоди вже були зараховані в повному обсязі до пільгового стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1(а.с.21).

Проте, суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи та не врахував, що період роботи з 12.08.1999 по 03.01.2005 врахований відповідачем не в повному обсязі, а саме не враховано період роботи позивача з 01.01.2004 по 29.02.2004 та з 05.03.2004 по 31.07.2004.

Період пільгового стажу позивача за період з 14.09.2001 по 03.01.2005 розрахований наступним чином, враховано період з 14.09.2001 по 31.12.2003 - 2 роки 3 місяці 18 днів; з 01.03.2004 по 04.03.2004 - 4 дні; з 01.08.2004 по 03.01.2005- 6 місяців.

Не враховано період з 01.01.2004 по 29.02.2004 (2 місяці) та з 05.03.2004 по 31.07.2004 (4 місяці 27 днів).

Судом встановлено, що в цей період позивач виконувала роботи передбачені Списком №1 на посаді апаратник змішування, колориста цеха з виробництва емалей на конденсаційних смолах у Сумському державному підприємстві «Виробниче об`єднання «Хімпром» (а.с. 24), а тому висновки відповідача про не зарахування зазначеного періоду роботи до пільгового стажу є помилковими.

Враховуючи, викладене суд першої інстанції помилково дійшов висновку про зарахування відповідачем до пільгового стажу роботи позивача періоду роботи з 01.01.2004 по 29.02.2004 та з 05.03.2004 по 31.07.2004, а тому судове рішення в частині відмови в позові в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового про задоволення позову та зобов`язання пенсійний орган зарахувати до пільгового стажу позивача для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 період її роботи з 01.01.2004 по 29.02.2004 та з 05.03.2004 по 31.07.2004.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про відсутність у позивача необхідного віку для призначення пенсії.

З 23.01.2020 в Україні існують два закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком №1, а саме: пункт "а" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 у редакції до внесення змін Законом №213-VIII від 02.03.2015, та пункт 1 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV від 09.07.2003 у редакції Закону №2148-VIII від 03.10.2017.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Судом першої інстанції до спірних правовідносин застосовано Закон України "Про пенсійне забезпечення" з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закон №1058-ІV.

Зазначена позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.11.2021 у зразковій справі №360/3611/20.

Відносно позивача правила зазначених вище Законів містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який складає 45 років за ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII та 50 років за п.1 ч.2 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII.

Відмовляючи позивачу у призначенні пенсії на пільгових умовах за Списком №1, пенсійний орган, зокрема зазначив, що позивач не досягла пенсійного віку необхідного саме відповідно до п.1 ч.2 ст.114 Закону №1058-IV - 50 років.

Водночас, приписи пункту 1 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV, на підставі яких відмовлено позивачу у призначенні пенсії, є аналогічними за змістом нормі Закону України "Про пенсійне забезпечення" (пункт а частини 1 статті 13), яка визнана такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) згідно рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020.

В рішенні від 23.01.2020 №1-р/2020 Конституційний Суд України, визнаючи такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти б - г статті 54 Закону України Про пенсійне забезпечення зі змінами, внесеними Законом №213-VIII вказав (п.4.4), що особи, що належать до певної категорії працівників, були учасниками правовідносин, у яких вони об`єктивно передбачали настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто їх легітимні очікування були пов`язані саме з положеннями Закону №1788 у редакції до внесення змін Законом №213. Отже, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що пенсійним органом не були враховані правила розв`язання колізій між чинними актами права однакової сили та з одного з того ж предмету із застосуванням приписів статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на користь невладного суб`єкта - приватної особи (тобто на користь позивача).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин норм матеріального права та надання переваги у правозастосуванні найбільш сприятливому для позивача закону.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача щодо не ефективного обрання судом способу захисту її прав та наявності підстав для покладення обов`язку на відповідача призначити їй пенсію за віком на пільгових умовах, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи N R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до абзацу 3 пункту 10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду "Про судове рішення в адміністративній справі" від 20.05.2013 № 7, суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень відповідно до закону приймає рішення на власний розсуд.

Суд не може підміняти державний орган і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, виконуючи цілі, встановлені адміністративним судочинством щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається і не може втручатися в дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Слід зазначити, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (стаття 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суди мали б зважати на ефективність такого захисту.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту, згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин кожної конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь особи, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З урахуванням викладеного, висновок суду щодо зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту, застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням певних фактичних обставин справи.

Колегія суддів зазначає, що оскільки пенсійним органом у спірному рішенні не було зараховано періоди роботи позивача з 12.08.1999 по 03.01.2005 у повному обсязі, судом першої інстанції обрано належний засіб захисту прав позивача, а саме зобов`язання повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.11.2023 з урахуванням висновків суду.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду . Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

За приписами ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.04.2024 по справі № 480/1336/24 - скасувати в частині відмови щодо позовних вимог за період з 01.01.2004 по 29.02.2004 та з 05.03.2004 по 31.07.2004.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61022, м. Харків, майдан Свободи, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, ) зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) до пільгового стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 період роботи з 01.01.2004 по 29.02.2004 та з 05.03.2004 по 31.07.2004.

В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.04.2024 по справі № 480/1336/24 - залишити без змін..

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова