Справа № 320/12723/23
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2024-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

24 липня 2024 року

м. Київ

справа №320/12723/23

адміністративне провадження № К/990/27718/24

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

судді-доповідача Уханенка С.А.,

суддів: Кашпур О.В., Прокопенка О. Б.,

перевірив касаційну скаргу Верховного Суду на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду 18.06.2024 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду, Державної казначейської служби України про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Верховного Суду (далі - відповідач-1), Державної казначейської служби України (далі - відповідач-2) про стягнення з Верховного Суду шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» на користь ОСОБА_1 недоотриманої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 683 836,16 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29.04.2024, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду 18.06.2024, позов задоволено частково, стягнуто з Верховного Суду на користь ОСОБА_1 недоотриману суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 683 836,16 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із судовими рішеннями судів обох інстанцій, 16.07.2024 засобами поштового зв`язку відповідач-1 звернувся до Суду з касаційною скаргою.

Вирішуючи питання щодо відкриття касаційного провадження, Верховний Суд виходить із такого.

Розгляд справи в суді першої інстанції здійснено в порядку спрощеного позовного провадження.

Статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначена конституційна норма кореспондується з положеннями частини першої статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Приписами частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Наведене означає, що положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено можливість перегляду, як виняток, судового рішення, що не підлягає касаційному оскарженню судом касаційної інстанції у разі, якщо заявником зазначені випадки, передбачені підпунктами "а" - "г" цієї норми та викладені підстави, визначені частиною четвертою статті 328 КАС України.

Підставою касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначив пункти 1, 2, 4 частини четвертої та підпункт «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Скаржник указав, що суди попередніх інстанцій, обираючи спосіб захисту порушених прав позивача, не врахували висновку щодо застосування статті 5 КАС України в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі №640/16326/20.

Також скаржник зазначив про необхідність відступлення від висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах від 03.03.2021 у справі №340/1916/20, від 23.06.2021 у справі №520/13014/2020 та від 21.02.2024 у справі №640/30572/20.

На обґрунтування наявності підстави, передбаченої пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник наголосив, що суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження. На думку скаржника, судом першої інстанції не враховано виключень, які містить пункт 1 частини шостої статті 12 КАС України, щодо справ позивачів, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

У контексті зазначеного скаржник покликається на підпункт «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та зазначає, що суд першої інстанції помилково відніс цю справу до категорії справ незначної складності, оскільки посада публічної служби позивача відноситься до переліку службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище в розумінні Закону України «Про запобігання корупції».

Оцінивши доводи касаційної скарги, Суд зазначає про таке.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди обох інстанцій, врахувавши правову позицію Верховного Суду в постановах від 03.03.2021 у справі №340/1916/20, від 23.06.2021 у справі №520/13014/2020 та від 21.02.2024 у справі №640/30572/20, дійшли висновку, що обмеження виплати позивачу, починаючи з 18.04.2020, суддівської винагороди розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 №553-IX, є неправомірним. Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не є Законом про судоустрій, виключно яким, відповідно до частини другої статті 130 Конституції України, може встановлюватися розмір винагороди судді, тому застосування його положень при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивача не узгоджується з нормами Конституції України як нормами прямої дії.

У касаційній скарзі скаржник вказує на необхідність відступлення від зазначених висновків Верховного Суду, якими керувався суд апеляційної інстанції при перегляді рішення суду першої інстанції.

Суд зауважує, що відступленням від висновку необхідно розуміти як повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18).

Тобто в касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи.

Проте скаржник не навів у касаційній скарзі вмотивованого обґрунтування, яке б давало підстави вважати необхідним відступлення від таких висновків Верховного Суду, скаржник фактично обґрунтовує необхідність відступу потребою здійснити правову переоцінку Верховним Судом спірних правовідносин, а тому Суд відхиляє покликання скаржника на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України.

Також доводи касаційної скарги щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 16.02.2023 у справі №640/16326/20, стосовно належності обраного способу захисту порушеного права, Суд не бере до уваги, оскільки суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, захистив порушене право позивача шляхом стягнення недоотриманої суддівської винагороди за спірний період, водночас невизнання судами протиправними дій/бездіяльності відповідача-1, якими таке праве було порушено, не впливає на правильність прийнятих судових рішень та не може бути самостійною підставою для скасування судових рішень у силу приписів частини другої статті 350 КАС України.

Стосовно аргументів скаржника про необхідність розгляду цієї справи за правилами загального позовного провадження та наявність підстави для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 353 КАС України, Суд зазначає про їхню необґрунтованість з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За частиною другою статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з частиною третьою статті 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Отож, за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження (їх визначено частиною четвертою статті 12, частиною четвертою статті 257 КАС України).

Ця справа не належить до категорії справ, які не можуть розглядатися за правилами спрощеного провадження у значенні згаданих статей, тому суд першої інстанції, беручи до уваги передбачені частиною третьою статті 257 КАС України чинники, дійшов висновку про розгляд цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження, що відповідає нормам процесуального права.

Покликання скаржника на пункт 1 частини шостої статті 12 КАС України щодо справ позивачів, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище, Суд вважає безпідставним, оскільки це застереження лише виключає віднесення цієї категорії справ щодо позивачів, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, до справ незначної складності в силу пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України, проте автоматично не відносить цю справу до тієї категорії справ, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16.02.2023 у справі №580/4149/20, від 20.04.2023 у справі №460/2657/20.

Верховний Суд звертає увагу, що приписами пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено можливість допуску до перегляду судового рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, у разі, якщо заявником обгрунтовано наявність випадків, передбачених підпунктами "а" - "г" цієї норми та викладені підстави, визначені частиною четвертою статті 328 КАС України.

Однак скаржником не наведено навності обгрунтованих випадків, за яких судові рішення, постановлені у зазначеній справі можливо віднести до випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, і судом касаційної інстанції такі не встановлено.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З огляду на зазначене, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись статтями 248, 328, 333 КАС України, Суд

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Верховного Суду на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду 18.06.2024 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду, Державної казначейської служби України про стягнення коштів.

2. Копію ухвали направити скаржнику за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності -засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С.А. Уханенко

Судді: О.В. Кашпур

О.Б. Прокопенко