Справа № 420/14867/24
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2024-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оброни Південного регіону про зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 15.05.2024 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оброни Південного регіону, в якій позивач просить суд стягнути з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, у вигляді не отриманої частини заробітної плати, а саме щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі місячного грошового забезпечення, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 за період з 05.02.2015 по 28.02.2018 у сумі 482423,7 гривень.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що упродовж періоду з березня 2013 року по лютий 2015 року позивач працював на цивільних посадах в органах спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону України. В цей період на Позивача дія Постанови № 889 не поширювалася. У лютому 2015 року у складі Генеральної прокуратури України утворено військові прокуратури. Згідно ст. 27 Закону України «Про прокуратуру» станом на 2015 рік установлено, що військовими прокурорами призначаються громадяни з числа офіцерів, які проходять військову службу або перебувають у запасі і мають вищу юридичну освіту. У зв`язку з тим, що відповідачем не вжито заходів до нарахування та виплати вказаної щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889 від 22.09.2010, за період з 05.02.2015 по 28.02.2018, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом. Рішенням П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2023 у справі № 420/14272/23 залишено без змін рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.09.2023, яким визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону сил щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 за період з 12.02.2015 по 28.02.2018. Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 за період з 12.02.2015 по 28.02.2018. На примусове виконання вищезазначеного рішення, що набрало законної сили, 29.11.2023 Одеський окружний адміністративний суд видав Виконавчий лист у справі № 420/14272/23. На виконання рішення суду у травні 2024 відповідачем здійснено нарахування та виплату додаткової грошової винагороди за період з 12.02.2015 по 28.02.2018 в сумі 482,91 грн, що складає 0,1 відсоток від місячного грошового забезпечення. Разом з цим, упродовж періоду з 12.02.2015 по 28.02.2018 позивачем порушення, що були б підставою для зменшення розміру додаткової грошової винагороди, не вчинялися. За результатами розгляду звернення від 07.05.2024 відповідач не зазначив, про підстави зменшення розміру додаткової грошової винагороди зі 100% до 0,1% місячного грошового забезпечення, та не надав копії документів, на підставі яких цей розмір визначено. Жодним нормативним актом упродовж усього періоду їх дії не встановлювався розмір додаткової грошової винагороди у вигляді 0,1% від місячного грошового забезпечення. Таким чином, під час виконання рішення суду на порушення вимог Постанови № 889, Інструкції № 595 та Інструкції № 550 Відповідачем необґрунтовано та безпідставно визначено розмір додаткової грошової винагороди у вигляді 0,1% від місячного грошового забезпечення. Фактично, щомісячна винагорода склала від 4,28 грн у 2015 році до 31 грн у 2017 році, що не відповідає меті, яку визначив Уряд, приймаючи Постанову № 889, та не може навіть називатися допомогою, оскільки є мізерною. Позивач вважає бездіяльність відповідача протиправною, а свої права порушеними.

20.05.2024 ухвалою судді позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків шляхом надання до суду позовної заяви з коректно складеною прохальною частиною позову з урахуванням вимог ст. 5 КАС України.

21.05.2024 до суду надійшла заява позивача (вхід.№ЕС/20527/24) про усунення недоліків на виконання ухвали від 20.05.2024 та надано належним чином оформлену позовну заява з уточненими позовними вимогами, а саме:

- визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а саме Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо визначення ОСОБА_1 розміру додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010, у вигляді 0,1 % від місячного грошового забезпечення та вчинити певні дії, а саме стягнути з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, у вигляді не отриманої частини заробітної плати, а саме щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі місячного грошового забезпечення, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 за період з 05.02.2015 по 28.02.2018 у сумі 482 423,7 гривень.

27.05.2024 ухвалою судді прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 після усунення недоліків та відкрито провадження у справі та вирішено її розгляд проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку ст.262 КАС України).

12.06.2024 до суду надійшов відзив представника відповідача (вхід.№ЕС/24009/24) одночасно з клопотанням про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Обґрунтування полягає в тому, що оскільки посади публічної служби, які обіймав позивач та у зв`язку з перебуванням на яких виник цей спір, належать до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище в розумінні примітки до ст. 513 Закону України «Про запобігання корупції». Отже, ця справа є адміністративною справою щодо проходження публічної служби позивачем, посади якого входять до переліку осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, у розумінні примітки до ст. 513 Закону України «Про запобігання корупції», та, як наслідок, не є справою незначної складності й підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження.

17.06.2024 суд ухвалив у задоволенні клопотання (вхід.№ЕС/24009/24) представника відповідача від 12.06.2024 про розгляд справи в порядку загального позовного провадження відмовити.

У відзиві Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону вказує, що встановлення розміру додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 є дискреційними повноваженнями відповідача, та встановлений розмір відповідає вимогам вказаної постанови. Щодо вимоги про стягнення шкоди, відповідач зазначає, що вона є безпідставною з огляду на приписи ст.ст.1166, 1173-1175 ЦК України.

17.06.2024 до суду (вх.№ЕС/24680/24) від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив у якій позивач на задоволенні позовних вимог наполягає та вказує, що найменший розмір грошової допомоги у розмірі 0,1% від місячного грошового забезпечення не встановлювався, оскільки він не є достатнім. Щомісячна грошова допомога у розмірі 0,1% не відповідає меті, яку визначив Уряд, приймаючи Постанову №889.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено таке.

Як зазначив позивач та не спростував відповідач, на підставі наказу Міністра оборони України від 05.02.2015 № 72 з позивачем, ОСОБА_1 , укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років та відряджено до Генеральної прокуратури України для призначення на відповідні військові посади, передбачені Указом Президента України від 22.09.2014 № 737/2014 «Про Перелік посад військових прокурорів і слідчих військових прокуратур та граничних військових звань за цими посадами».

Наказом військового прокурора Південного регіону України від 11.02.2015 № 108к ОСОБА_1 з 12.02.2015 призначено заступником військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України.

Наказом військового прокурора Південного регіону України від 15.05.2015 № 342к ОСОБА_1 призначено прокурором відділу представництва інтересів держави в оборонно-промисловому комплексі управління представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії корупції у воєнній сфері Військової прокуратури Південного регіону України.

Наказом Міністра оборони України від 31.05.2020 № 233 ОСОБА_1 звільнено з військової служби відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та підпункту «г» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Наказом виконувача обов`язків військового прокурора Південного регіону України від 07.08.2020 № 751к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та соціально-побутових потреб військової прокуратури Південного регіону України, виключено зі списків особового складу Військової прокуратури Південного регіону України та знято з всіх видів забезпечення.

11.09.2020 військова прокуратура Південного регіону України перейменована у Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону.

ОСОБА_1 звернувся до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону із зверненням від 09.05.2023 про нарахування та виплату щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010, за період з 05.02.2015 по 28.02.2018, однак листом відповідача від 22.05.2023 відмовлено у виплаті вказаної винагороди.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 по справі №420/14272/23 суд вирішив адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а саме Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 за період з 12.02.2015 по 28.02.2018. Зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону (код ЄДРПОУ 38296363, вул. Пироговська 11, м.Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 за період з 12.02.2015 по 28.02.2018. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суд від 08.11.2023 по справі №420/14272/23 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 по справі №420/14272/23 залишено без змін.

Крім іншого, апеляційний суд наголошував, що за наявності у позивача права на отримання щомісячної додаткової винагороди, передбаченого чинним законодавством, не визначення розміру вказаної винагороди Міністерством оброни України свідчить про протиправну бездіяльність вказаного суб`єкта владних повноважень, проте не може бути перешкодою у реалізації військовослужбовцем своїх соціальних права

Матеріали справи містять лист Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на адресу ОСОБА_1 від 09.05.2024 №21-3231ВИХ-24 (а.с.11) у якому зазначено, що визначення розмірів нарахування і виплати щомісячної додаткової винагороди, передбаченої постановою №889 за період з 12.02.2015 по 28.02.2018 здійснено на підставі Одеського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 по справі №420/14272/23 та надано розрахунок (а.с.12-13), відповідно до якого розмір такої винагороди нарахований у розмірі 0,1%.

Також, матеріали справи містять лист Офісу Генерального прокурора на адресу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону від 18.12.2023 №10740-23 (а.с.16-19) у якому зазначено, що накази про встановлення розміру щомісячної додаткової винагороди, передбаченої постановою №889, у 2015-2018 роках не видавалися у зв`язку з відсутністю законодавчих підстав для їх видання, у тому числі для ОСОБА_1 .

Вирішуючи дану справу, суд виходить з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру» і проходять військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.

Військові звання вищого офіцерського складу військовослужбовцям військової прокуратури присвоюються Президентом України, інші військові звання - відповідно до встановленого законодавством порядку проходження військової служби.

Відповідно до частини 1 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 2 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Згідно з частиною 8 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених цим Законом.

Відповідно до пункту 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, установлених цією постановою, а також окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців.

Відповідно до частини 4 статті 83 Закону України «Про прокуратуру» на військовослужбовців військової прокуратури поширюються усі передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та іншими законодавчими актами про військову службу соціальні і правові гарантії.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення військовослужбовця входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з частиною 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (далі - Постанова № 889), зокрема пунктом 1, установлено щомісячну додаткову грошову винагороду:

1) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, Національної гвардії та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

2) військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року- у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

3) особам начальницького складу, які проходять службу на посадах льотного складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

4) військовослужбовцям Національної гвардії (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення:

5) військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

6) співробітникам кадрового складу (військовослужбовцям) Служби зовнішньої розвідки - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Згідно з пунктом 2 Постанови № 889 граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

Частиною восьмою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених цим Законом. Тобто наведеною нормою визначено, що військовослужбовцям, які проходять службу в органах прокуратури виплачується саме грошове забезпечення.

Разом з тим, відносини в контексті виплати грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах врегульовані цим же законом, а саме частиною четвертою статті 27 та частиною четвертої статті 83 Закону України «Про прокуратуру».

Тобто положення частини восьмої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» підлягають застосуванню у сукупності із частиною четвертою статті 27 та частиною четвертої статті 83 цього Закону, які містять пряму відсилку до спеціального законодавства, що регулює виплату військовослужбовцям грошового забезпечення як складової гарантованого державою таким особам соціального захисту.

У контексті спірних правовідносин у справі № 640/19556/18 Верховний Суд дійшов висновку, що визначення частиною восьмої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» складу грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах на підставі цього Закону, тобто із визначенням посадового окладу відповідно до прокурорсько-слідчої посади, не звільняє відповідача від обов`язку здійснювати виплату складових грошового забезпечення, зокрема, надбавки за вислугу років, відповідно до положень законодавчих актів про військову службу.

Системний аналіз вказаних приписів, дозволяє зробити висновок, що до дня початку роботи Спеціалізованої прокуратури у воєнній та оборонній сфері об`єднаних сил військовослужбовці Військової прокуратури об`єднаних сил у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру», при цьому, вони проходять військову службу особливого характеру відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для військовослужбовців. Тобто, на військовослужбовців військової прокуратури поширюється законодавчі акти про військову службу, які регулюють порядок призначення, проходження, звільнення з військової служби, у тому числі приписи постанови № 889.

Зі змісту Постанови № 889 слідує, що щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та має постійний характер.

З огляду на викладене, оскільки пп.2 пунктом 1 Постанови № 889 встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби), тому позивач має право на отримання щомісячної додаткової грошової винагороди у спірний період.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 31 січня 2023 року по справі №520/21428/21.

Так, спір у даній спір у даній справі виник через розмір щомісячної додаткової грошової винагороди, яку встановлено Постановою №889.

Що стосується позовної вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплати щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі місячного грошового забезпечення, то суд вважає, що вона є частково обґрунтованою, відтак, не підлягає до задоволення, оскільки Постановою № 889 не визначено, що така щомісячна додаткова грошова винагорода повинна виплачуватись саме у розмірі місячного грошового забезпечення, водночас зазначено, зазначено що її розмір не повинен перевищувати місячне грошове забезпечення.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 відповідно до умов статті 15. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке надає певний адміністративному органу ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Суд зазначає, що обов`язок визначення розміру місячної грошової допомоги законодавством покладено на відповідача, віднесено до його дискреційних повноважень, відтак, не може перебиратися судом.

Також, одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної.

Практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у Рішенні від 13 грудня 2001 року в справі «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Практика Суду ЄС і ЄСПЛ розглядає законні очікування як елемент правової визначеності в умовах відсутності єдиної теорії легітимних (законних) очікувань, придатних для всіх національних правопорядків.

Крім того, ЄСПЛ у своїй прецедентній практиці характеризує якість закону як правове положення, що може витримати перевірку його на якість, якщо це положення є достатньо чітким у переважній більшості справ, що їх розглядали національні органи (Ґавенда проти Польщі від 14.03.2002).

Чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (Броньовський проти Польщі від 22.06.2004). Якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Це означає, що в національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право (Аманн проти Швейцарії від 16.02.2000).

Суд зазначає, що приписи Постанови № 889 щодо розмірів щомісячної додаткової грошової винагороди, у т.ч. мінімальних, є чіткими та передбачуваними та не містять множинного трактування.

Посилання позивача на те, що командир (начальник) військової частини (установи, організації) має право зменшувати розміри винагороди як на підставу для нарахування її максимального розміру, суд відхиляє, оскільки військовослужбовцям зменшується розмір винагороди згідно з наказами командирів (начальників) за той місяць, у якому були допущені ці порушення, або за місяць, у якому ці накази надійшли до військової частини, проте, командир військової частини наділений повноваженнями щодо зменшення за допущені порушення вже встановленого розміру винагороди і лише за той місяць, у якому були допущені ці порушення, що не впливає на встановлення розміру цієї винагороди.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Беручи до уваги наведене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі місячного грошового забезпечення, передбаченої Постановою № 889, є похідною від вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача, то в цій частині, вимоги також є безпідставними.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Суд вважає, що у даній справі ним було надано вичерпну відповідь на всі питання, які входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних правовідносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному аспектах.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Разом із цим, обов`язок суду обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 29 рішення ЄСПЛ від 9 грудня 2009 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Відповідно до приписів положень статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оброни Південного регіону про зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - Спеціалізована прокуратура у сфері оброни Південного регіону (65012, вул. Пироговська, буд. 11, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА

.