Справа № 500/806/24
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Подлісна І.М.

23 липня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/806/24 пров. № А/857/14735/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.

суддів: Глушка І.В., Хобор Р.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області на Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року у справі № 500/806/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

09.02.2024р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління національної поліції в Луганській області, у якому просив суд:

- визнати протиправними дії щодо не проведення нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016 рік, за 2018 рік, за 2021 рік, за 2022 рік, за 2023 рік у кількості 76 днів та невикористані дні додаткової відпустки за 2019 рік, 2021 рік, за 2022 рік, за 2023 рік у кількості 16 днів.

- зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016 рік, за 2018 рік, за 2021 рік, за 2022 рік, за 2023 рік у кількості 76 днів та невикористані дні додаткової відпустки за 2019 рік, за 2021 рік, за 2022 рік, за 2023 рік у кількості 16 днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 27.04.2023р..

- визнати протиправними дії щодо не проведення нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 рік, за 2018 рік та за 2022 рік у загальній кількості 42 дня.

- зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 рік, за 2018 рік та за 2022 рік у загальній кількості 42 днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 27.04.2023р..

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.05.2024р. позов задоволено.

Не погоджуючись із даним рішенням в частині задоволених позовних вимог, апелянт, Головне управління Національної поліції в Луганській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.05.2024р. скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в поліції (міліції) з 13.02.2015р. - 05.05.2023р., та звільнений зі служби в поліції на підставі п.2 ч. 1 ст. 77 Закону України Про Національну поліцію через хворобу.

Під час проходження служби в поліції (міліції), позивач займав наступні посади:

1) з 13.02.2015р. - 16.06.2015р. - міліціонер взводу №2 роти №3 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення Луганськ - 1 ГУМВС України в Луганській області, Наказ ГУМВС №77 о/с від 03.03.2015р.;

2) з 16.06.2015р. - 06.11.2015р. - міліціонер відділення №2 взводу № 1 оперативної роти батальйону міліції громадської безпеки особливого призначення ГУМВС України в Луганській області, Наказ ГУМВС №194 о/с від 16.06.2015р.;

06.11.2015р. - звільнений з ОВС за п.63 к (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації). Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом в ОВС, Наказ ГУМВС №399 о/с від 06.11.2015р.

3) з 07.11.2015р. - 26.12.2016р. - поліцейський батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Луганській області, Наказ ГУНП №8 о/с від 07.11.2015р.;

4) з 26.12.2016р. - 17.06.2022р. - поліцейський-водій автотранспортного взводу батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Луганській області, Наказ ГУНП №884 о/с від 26.12.2016р.;

5) з 17.06.2022р. - 05.05.2023р. - інженер відділення логістики та матеріально-технічного забезпечення батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Луганській області, Наказ ГУНП №240 о/с від 11.06.2022р.

Так, під час проходження ОСОБА_1 служби в поліції та відповідно під час звільнення зі служби в поліції, посадовими особами ГУНП в Луганській області порушено його права на грошову компенсацію за невикористанні щорічні основні відпустки, за невикористанні додаткові щорічні відпустки та за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій.

У відповідь на адвокатський запит, посадовими особами в ГУНП в Луганській області надано копії наказів про надання позивачу щорічної відпустки:

1. Наказ №789 о/с від 11.11.2016р. про надання частини щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2016 рік - у кількості 20 діб, з 01.11 по 20.11.2016р., залишок відпустки складає 10 діб;

2. Наказ №459 о/с від 30.06.2017р. про надання щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік - у кількості 31 доба, з 28.06 по 28.07.2017р., залишок відпустки складає 0 діб;

3. Наказ №302 о/с від 20.07.2018р. про надання частини щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2018 рік - у кількості 20 діб, з 23.07 по 11.08.2018р., залишок відпустки складає 10 діб;

4. Наказ №618 о/с від 26.07.2019р. про надання частини щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік - у кількості 20 діб, з 01.08 по 20.08.2019р., залишок основної відпустки складає 10 діб; залишок додаткової відпустки складає 02 доби;

5. Наказ №804 о/с від 24.07.2020р. про надання залишку щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік - у кількості 10 діб, з 21.07 по 30.07.2020р., залишок основної відпустки складає 0 діб; залишок додаткової відпустки складає 01 доба;

6. Наказ №1400 о/с від 30.11.2020р. про надання частини щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік - у кількості 11 діб, з 17.12 по 27.12.2020р., залишок основної відпустки складає 20 діб; залишок додаткової відпустки складає 0 діб;

7. Наказ №258 о/с від 07.07.2021р. про надання залишку щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік - у кількості 20 діб, з 22.07 по 10.08.2021р., залишок основної відпустки складає 0 діб; залишок додаткової відпустки складає 0 діб;

8. Наказ №326 о/с від 01.09.2021р. про надання частини щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2021 рік - у кількості 10 діб, з 30.09 по 09.10.2021р., залишок основної відпустки складає 20 діб; залишок додаткової відпустки складає 04 доби;

9. Наказ №415 о/с від 19.12.2022р. про надання частини щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2021 рік - у кількості 12 діб, з 29.12.2022р. по 09.01.2023р., залишок основної відпустки складає 08 діб; залишок додаткової відпустки складає 04 доби.

Тобто, проаналізувавши надану Головним управління Національної поліції в Луганській області інформацію, а саме копії наказів про надання щорічних чергових відпусток, та проаналізувавши їх на предмет відповідності ст.93 Закону України Про Національну поліцію України видно що ОСОБА_1 :

у 2016 році, надано 20 діб щорічної відпустки, із залишком 10 діб, які в подальшому не були компенсовані, а тому за 2016 рік не компенсовано - 10 діб;

у 2017 році, надано 31 доба щорічної відпустки, без залишку діб для компенсації;

у 2018 році, надано 20 діб щорічної відпустки, із залишком 10 діб, які в подальшому не були компенсовані, а тому за 2018 рік не компенсовано - 10 діб;

у 2019 році, надано 20 діб щорічної відпустки, та у 2020 році, компенсовано залишок у кількості 10 діб щорічної відпустки;

у 2020 році, надано 11 діб щорічної відпустки, та у 2020 році компенсовано залишок у кількості 20 діб щорічної відпустки;

у 2021 році, надано 10 діб щорічної відпустки, та у 2021 році компенсовано залишок у кількості 12 діб щорічної відпустки, із залишком 8 діб, які в подальшому не компенсовані, а тому за 2021 рік не компенсовано - 8 діб;

у 2022 році, надано щорічної відпустки, тобто залишок некомпенсованої відпустки за 2022 рік становить 30 діб (наказ також надано не було);

у 2023 році, позивачу не надано щорічної відпустки. Однак у наказі про звільнення останнього зі служби в поліції від 27.04.2023р. №95 о/с, вказано про виплату компенсації за невикористану у році звільнення відпустку у кількості 12 діб. Тобто, із ненаданням у 2023 році щорічної відпустки та не здійснення компенсації щорічної відпустки за 18 діб.

З огляду на що, загальна кількість днів некомпенсованої щорічної відпустки складає 76 днів.

Крім того, по додатковим відпусткам, ГУНП в Луганській області надано наступні накази:

1. Наказ №804 о/с від 24.07.2020р. про надання щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік - у кількості 01 доби, з 31.07.2020р., залишок основної відпустки складає 0 діб, залишок додаткової відпустки складає 0 діб;

2. Наказ №804 о/с від 24.07.2020р. про надання щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік - у кількості 02 доби, з 01.08 по 02.08.2020р., залишок основної відпустки складає 30 діб, залишок додаткової відпустки складає 0 діб;

3. Наказ №1400 о/с від 30.11.2020р. про надання щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік - у кількості 01 доби, з 16.12.2020р., залишок основної відпустки складає 30 діб, залишок додаткової відпустки складає 0 діб.

Тобто, проаналізувавши надану Головним управління Національної поліції в Луганській області інформацію, а сама копії наказів про надання щорічних додаткових відпусток позивачу, та проаналізувавши їх на предмет відповідності ч.3 ст.93 Закону України Про Національну поліцію України (За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів) видно наступне:

- Наказом №618 о/с від 26.07.2019р. встановлено, що залишок додаткової відпустки складає 02 доби, але Наказом №804 о/с від 24.07.2020р. надано лише 01 добу додаткової відпустки, тобто не компенсовано 01 добу за 2019 рік;

- Наказом №804 о/с від 24.07.2020р. надано додаткової відпустки за 2020 рік 02 доби, а Наказом №1400 о/с від 30.11.2020р. надано ще 1 добу додаткової відпустки за 2020 рік, тобто повністю компенсовано 03 доби додаткової щорічної відпустки за 2020 рік;

- Наказом №326 о/с від 01.09.2021р. та Наказом №415 о/с від 19.12.2022р. визначено, що залишок додаткової відпустки складає 04 доби, але в подальшому жодним наказом дні даної невикористаної додаткової щорічної відпустки не компенсовано, а тому не компенсовано 04 доби за 2021 рік;

- у 2022 році та у 2023 році взагалі не було встановлено надання додаткової щорічної відпустки, а тому за 2022 рік не компенсовано - 05 діб, а за 2023 рік не компенсовано - 06 діб.

Тобто, загальна кількість днів некомпенсованої додаткової відпустки складає 16 днів.

Згідно абза.7 та абз.8 п.8 розділу III Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому, одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Щодо грошової компенсації за невикористання щорічної додаткової відпустки як учасника бойових дій, встановлено наступне.

Так, відповідач надав наступні копії наказів:

1. Наказ №881 о/с від 18.12.2017р. про надання додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій за 2017 рік, у кількості 14 днів з 22.12.2017р. - 04.01.2018р.;

2. Наказ №381 о/с від 13.05.2019р. про надання додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій за 2019 рік, у кількості 14 днів з 21.05.2019р. -0 03.06.2019р.;

3. Наказ №1400 о/с від 30.11.2020р. про надання додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій за 2020 рік, у кількості 14 днів з 02.12.2020р. -15.12.2020р.;

4. Наказ №440 о/с від 30.11.2021р. про надання додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій за 2021 рік, у кількості 14 днів з 06.12.2021р. - 19.12.2021р.;

5. Наказ №90 о/с від 21.04.2023р. про надання додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій за 2023 рік, у кількості 14 днів з 21.04.2023р. - 04.05.2023р.

Тобто, проаналізувавши надані накази, видно, що загальна кількість днів некомпенсованої додаткової відпустки як учаснику бойових дій складає 42 дня, а саме: за 2016 рік - 14 днів; за 2018 рік - 14 днів; за 2022 рік - 14 днів.

Так, при звільненні зі служби в поліції позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним дні щорічної основної відпустки (76 днів), невикористані ним дні додаткової щорічної відпустки (16 днів), невикористані ним дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій (28 днів).

ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. № 580-VIII (далі - Закон України «Про Національну поліцію»).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.59 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

ст.60 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч.1 ст.92 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

ст.93 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби. Відпустка тривалістю менше 10 діб за бажанням особи рядового або керівного складу може бути надана одночасно з черговою відпусткою в наступному році. Поліцейським дозволяється, за бажанням, використовувати відпустку частинами. Одна частина відпустки має бути не менше 10 діб. Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року. Поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996р.. № 504/96-ВР визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

В п.8 розділу ІІІ Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішній справ України 06.04.2016р. №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.04.2016р. № 669/28799 (далі - Порядок № 260) видно, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. При цьому, не передбачено позбавлення такої особи права на відпустку, яке вона вже отримала в попередньому календарному році.

В наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки, що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, оскільки це суперечить суті та гарантіям як трудового так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що компенсація за невикористані додаткові відпустки обмежується тільки роком звільнення поліцейського та не поширюється на роки, що передували звільненню виходячи з наступного.

ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-XII), встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. №3551-XII (далі - Закон №3551-XII), який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

п.12 ст.12 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

В ст.4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996р. №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) встановлені види щорічних відпусток: основна відпустка (ст.6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (ст.7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст.8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

ст.16-2 Закону України «Про відпустки» визначено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

п.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-ХІІ (далі - №2011-ХІІ) визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

В абз.3 п.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» видно, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Із змісту п.17, п.п.18, 19 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» видно, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені п.п. 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993р. №3543-XII та «Про оборону України» від 06.12.1991р. №1932-XII (далі - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).

ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В ст.1 Закону України «Про оборону України» визначено термін особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Тобто, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом України «Про соціальний і правий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Таким чином, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п.19 ст. 10-1 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у періоди, передбачені п.17 і п.18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п.12 ст.12 Закону України « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»№3551-XII, п.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ, ст.16-2 Закону України «Про відпустки».

Крім того, відповідно до п.3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018р. №745/32197 (далі - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР та п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-ХІІ.

Саме така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019р. у зразковій справі №620/4218/18.

За ознаками, вказаними Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у рішення від 16.05.2019р. у справі №620/4218/18 (адміністративне провадження №Пз/9901/4/19), ця справа є типовою, а справа №№620/4218/18 зразковою.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019р. у справі №620/4218/18 (ПЗ/9901/4/19) (провадження №11-550заі19) рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.05.2019р. залишене без змін.

ч.3 ст.291 КАС України визначено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду, що в силу вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, що однак не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористання дні такої відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, при звільненні зі служби.

При цьому, судом першої інстанції вірно зазначено, що на позивача поширюється дія Закону України «Про Національну поліцію», який містить в собі аналогічні норми законодавства щодо виплати грошової компенсації у разі звільнення від проходження служби у Національної поліції.

Тобто, як вірно зазначено судом, зазначені вище норми встановлюють право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.

Наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.04.2016р. №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).

Разом з тим, приписами п. 8 розділу III Порядку № 260, поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.

Водночас, положеннями абз.7, 8, п. 8 розділу ІІІ Порядку № 260, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Вказані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, яка передбачена ст.16-2 Закону України «Про відпустки» та ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Верховний Суд у постанові від 07.05.2020р. у справі № 360/4127/19 зазначив про те, що положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

В рамках правовідносин у справі, яка переглядається судом, пріоритетному застосуванню підлягають саме норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», які не обмежують право особи-учасника бойових дій на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019р. у справі №620/4218/18.

Стосовно покликань апелянта щодо пропуску позивачем строку звернення до суду із даним позовом, колегія суддів звертає увагу апелянта на таке.

Позивача звільнено з військової служби 05.05.2023р. за станом здоров`я на підставі Свідоцтва про хворобу №8/2023, що підтверджується Витягом з наказу ГУНП в Луганській області від 27.04.2023р. №95 о/с.

В подальшому, з огляду на тяжке захворювання, ОСОБА_1 неодноразово потрапляв до лікувальних закладів, що підтверджується Випискою із медичної карти стаціонарного хворого №07004, Випискою із медичної карти стаціонарного хворого №23.

Крім того, позивач проходив процедуру отримання статусу особи з інвалідністю II групи та визначення відсотку втрати працездатності за отримане захворювання набуте під час проходження служби в поліції, що підтверджується Довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісією серії 12 ААГ №247364 від 28.06.2023р. та Довідкою про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 12 ААА №071089 від 29.06.2023р.

Також, ОСОБА_1 проходив медичний огляд у військово-лікарській комісії в ІНФОРМАЦІЯ_1 за наслідками чого визнаний обмежено придатним до військової служби, та в подальшому направлений на новий медичний огляд з метою визначення ступеню придатності до військової служби на предмет визнання непридатним до військової служби.

Тяжкий стан здоров`я та всі вказані обставини в сукупності свідчать про те, що позивач не мав можливості вчасно звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року (справа №420/7697/21, адміністративне провадження №К/9901/40641/21) вказано:

« 45.3 аналізу ч.2 ст.233 КЗпП слідує, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державша гарантій, встановлених законодавством, не обмежується будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення ч.2 ст.233 КЗпП України надав Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Відповідно до п.2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційного Суду України поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч.2 СТ.233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно ст.1 Конвенції «Про захист заробітної плати» №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною ЗО червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи мас бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, дійшов висновку, що вказані поняття є рівнозначними.

Рівнозначність цих понять обумовлена наявністю у сторін прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків та врегульоване спеціальними законами: Законом України «Про оплату праці», Кодексом законів про працю України, а також іншими підзаконними нормативними актами.

Зокрема, такий підхід застосовано Верховним Судом у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 820/4748/17, від 12 вересня 2019 року у справі № 812/1255/17, від 02 липня 2020року у справі № 812/792/17.».

Крім того, судом першої інстанції вирішувалось питання щодо залишення позовної заяви без руху з підстав пропуску строку звернення до суду, а також і відповідно відкриття провадження в даній справі після усунення недоліків такої позовної заяви. Тому, в даному випадку колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що строк пропущено позивачем із поважних причин.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Національної поліції в Луганській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління національної поліції в Луганській області залишити без задоволення, а Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року у справі № 500/806/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді І. В. Глушко
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 23.07.2024р