Справа № 640/20377/22
Суддя: Швед Едуард Юрійович
Дата ухвалення: 2024-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Шведа Е.Ю.,

суддів - Голяшкіна О.В., Заїки М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області на прийняте у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (далі - Відповідач, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області ), в якому просила:

- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо відмови в прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від громадянства російської федерації;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від громадянства російської федерації;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області видати ОСОБА_1 довідку про реєстрацію особи громадянином України.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.04.2024 закрито провадження в частині позовних вимог про зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області видати ОСОБА_1 довідку про реєстрацію особи громадянином України, у зв`язку з відмовою від позовних вимог.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16.04.2024 позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області щодо відмови у прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації;

- зобов`язано Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 щодо прийому у неї декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації, із врахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому суд виходив з того, що Позивач мав повне право розраховувати на прийняття Відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки отримати документ про припинення громадянства російської федерації у зв`язку з військовою агресією останньої проти України, не є можливим. Водночас, за результатом розгляду поданих ОСОБА_1 заяв та декларації про відмову від іноземного громадянства ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області не було надано останній мотивованої відмови в прийнятті такої декларації. При тому, що Позивач 31.01.2022 подав до посольства російської федерації на території України заяву про вихід з громадянства російської федерації, на яку у передбачений законом термін відповіді не надійшло. Окремо суд зауважив, що за відсутності у цій справі доказів, які б свідчили про неможливість суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством, належним способом захисту порушених прав Позивача є покладення на Відповідача обов`язку з повторного розгляду звернення ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свою позицію обґрунтовує тим, що декларація про відмову від іноземного громадянства подана ОСОБА_1 без об`єктивної незалежної причини для її подання, адже Позивач не була позбавлена можливості здійснити процедуру виходу з громадянства російської федерації шляхом подання як клопотання (заяви) про припинення іноземного громадянства так і декларації про відмову від громадянства російської федерації до уповноваженого органу цієї держави чи до консульства російської федерації в іншій країні. Крім того стверджує, що позивачем повинна була подаватися не декларація про відмову від громадянства, а заява про вихід з громадянства російської федерації з поверненням національного паспорту громадянина цієї країни до уповноваженого органу держави. Крім іншого, зазначає, що ним не допущено протиправних дій чи бездіяльності по відношенню до Позивача з огляду на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 30.06.2022 у справі №280/7910/20.

Після усунення вказаних в ухвалі Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.05.2024 про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2024 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи із суду першої інстанції, які надійшли до Шостого апеляційного адміністративного суду 28.06.2024.

У відзиві на апеляційну скаргу Позивач просить відмовити в її задоволенні у повному обсязі, а також стягнути з Відповідача на користь Позивача понесені витрати на представництво адвокатом інтересів в суді апеляційної інстанції у розмірі 4 000 грн.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що з моменту звернення до посольства російської федерації в Україні із заявою про вихід із громадянства російської федерації, про що посольство видало довідку від 31.01.2022, пройшло більше 20 місяців, але результату (відповіді) по суті Позивач не отримала, що і зумовило виникнення незалежних від неї причин для звернення до ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області з декларацією про відмову від громадянства російської федерації. Крім того вказує, що вона подає декларацію не замість зобов`язання припинити іноземне громадянство, а замість документа про припинення іноземного громадянства на тій підставі, що з незалежних від неї причин не може отримати документ про припинення іноземного громадянства. Наголошує, що вона вчинила всі залежні від неї дії для виконання зобов`язання припинити громадянство російської федерації. Окремо ОСОБА_1 звертає увагу, що рішення Верховного Суду у справі №280/7910/20 є нерелевантним до спірних правовідносин.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2024 продовжено строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін та призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Терсянка Вільнянського району Запорізької області, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Любомирівською сільською радою Червоноармійського району Запорізької області 17.10.1959 (а.с. 16).

ОСОБА_1 13.02.2020 звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

Згідно рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області ОСОБА_1 24.11.2020 набула громадянство України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», у зв`язку із чим її було документовано тимчасовим посвідченням громадянина України № НОМЕР_2 від 22.01.2021 (а.с. 31).

Одночасно з отриманням тимчасового посвідчення громадянина України ОСОБА_1 зобов`язалася протягом 2 років припинити громадянство російської федерації відповідно до вимог Закону України «Про громадянство України», що останньою не заперечується.

На виконання вказаного зобов`язання Позивач 31.01.2022 подала заяву про вихід з громадянства російської федерації до посольства російської федерації в Україні та сплатила консульський збір у сумі 1820 грн, про що посольство видало довідку від 31.01.2022 (а.с. 32).

Водночас, у передбачений законом термін (шість місяців) відповіді на заяву про вихід із громадянства російської федерації Позивач не отримала.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 27.09.2022 направила на адресу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області декларацію про відмову від іноземного громадянства з супровідним листом і документами, які, на переконання Позивача, підтверджують незалежну від неї причину неотримання документу про припинення громадянства російської федерації (а.с. 40-43).

Водночас, листом від 06.10.2022 №Л-2020/6/8010-22/8010.4.1/4027-22 Відповідачем було повідомлено Позивача, що підстави для прийняття від неї декларації про відмову від громадянства російської федерації замість документу уповноваженого органу про припинення громадянства російської федерації відсутні (а.с. 44-45).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 19 Конституції України, ст. ст. 1, 6, 8 Закону України «Про громадянство України», Порядку провадження за заявами і поданням з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 №215, та ряду підзаконних актів, суд першої інстанції, враховуючи позиції Верховного Суду, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, адже належними і допустимими доказами підтверджено наявність незалежних від Позивача причин та підстав для подання до Відповідача саме декларації про відмову від громадянства російської федерації, у той час як лист ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області не містять будь-яких нормативно обґрунтованих підстав відмови у прийнятті останньої.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про громадянства України» (далі - Закон) відповідно до Конституції України визначає правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 8 Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України іноземцем подається зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) усіх цих держав.

Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави.

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

За визначеннями, що містяться у ст. 1 Закону:

- зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (абз. 12);

- незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури (абз. 13);

- декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав (абз. 16).

Приписи п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону закріплюють, що Президент України визначає порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства та виконання прийнятих рішень.

Такий Порядок затверджено Указом Президента України від 27.03.2001 №215 (далі - Порядок №215) та він визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Розділом V указаного Порядку №215 регламентовано питання порядку виконання прийнятих рішень з питань громадянства.

Так, відповідно до абз. 1 п. 117 Порядку №215 у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України. Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.

За правилами абз. 1 п. 119 Порядку №215 особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що взяте на себе зобов`язання з припинення іноземного громадянства особа повинна виконати протягом двох років шляхом подання до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або, у випадку настання незалежної від особи причини неотримання такого документа, декларацію про відмову від іноземного громадянства. Невиконання такого зобов`язання має своїм наслідком скасування рішення про оформлення набуття громадянства України відповідно до ст. 21 Закону.

Верховний Суд у постанові від 16.05.2024 у справі № 580/3264/22 зазначив, що, Запроваджуючи інститут подання декларації про відмову від іноземного громадянства, законодавець в імперативному порядку, насамперед, зобов`язав іноземця, який звернувся із відповідною заявою до органу ДМС протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подати документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України. Такі дії передбачають активну поведінку іноземця, спрямовану на безпосереднє самостійне вирішення питання щодо отримання ним документу про припинення громадянства (підданства) іншої держави.

Як було встановлено раніше та не заперечується учасниками справи, рішення про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 прийнято ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області 24.11.2020, після чого Позивач 31.01.2022 звернулася до посольства російської федерації в Україні із заявою про вихід з громадянства країни-агресора, оскільки до 24.11.2022 повинна була виконати зобов`язання з надання Відповідачу документа про припинення громадянства російської федерації або подати декларацію про відмову від такого громадянства у випадку неотримання такого документа з незалежних від нього причин відповіді на яку вона не отримала.

Разом з тим, загальновідомими обставинами є початок повномасштабної агресії російської федерації проти України 24.02.2022, введення в Україні воєнного стану та розірвання внаслідок цього акту агресії дипломатичних відносин з російською федерацією, та, як наслідок, припинення надання консульських послуг цією державою на території України.

З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції правильно підкреслив, що ОСОБА_1 діяла згідно вимог законодавства та мала право звернутися до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із декларацією про відмову від громадянства російської федерації, оскільки неотримання відповіді на вищезгадану заяву протягом більше ніж шести місяців є незалежною від Позивача обставиною, яка й наділила ОСОБА_1 правом на звернення до Відповідача саме з декларацією про відмову від громадянства.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно норм федерального закону «Про громадянство російської федерації» та Положення про порядок розгляду питань громадянства російської федерації, затвердженого указом президента російської федерації від 14.11.2002 №132, при виході з громадянства російської федерації особою, яка проживає на території іноземної держави, разом із заяво подається, зокрема, документ, що підтверджує дозвіл повноважного органу іноземної держави на проживання у цій державі (у разі відсутності цих даних у паспорті заявника).

При цьому, зважаючи на припинення роботи дипломатичних та консульських установ російської федерації на території України, документально підтверджені намагання ОСОБА_1 до початку військової агресії російської федерації на території України отримати документ про припинення громадянства російської федерації через посольство цієї країни в Україні та відсутність відповіді більше двадцяти місяців з моменту подання заяви про відмову від громадянства російської федерації, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 вчинила всі необхідні та залежні від неї дії для припинення громадянства російської федерації. Проте, такі дії, з незалежних від неї причин, не призвели до отримання нею документа про припинення громадянства російської федерації, зокрема, через невидачу особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства, уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства особи у встановлений законодавством іноземної держави строк, що у розумінні абз. 13 ст. 1 Закону є незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства.

Відтак аргументи Відповідача в апеляційній скарзі про те, що декларація про відмову від іноземного громадянства подана ОСОБА_1 без актуальної незалежної причини для її подання та Позивач не була позбавлена можливості здійснити процедуру виходу з громадянства російської федерації, є помилковими у площині встановлених вище обставин.

Колегія суддів зауважує, що аналіз змісту поданої Позивачем декларації від 27.09.2022 про відмову від іноземного громадянства російської федерації дає підстави вважати, що вона містить всі визначені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 16.08.2012 № 715 реквізити.

Таким чином, ОСОБА_1 мала законне сподівання розраховувати на прийняття ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки документ про припинення громадянства російської федерації не отримано з причин, що від заявника не залежать.

У свою чергу, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, вирішуючи питання щодо прийняття/повернення декларації ОСОБА_1 , обмежилося лише роз`ясненнями норм законодавства щодо процедури припинення іноземного громадянства, не прийняло декларацію та не надало мотивованої відмови в прийнятті такої.

Посилання Апелянта на Закон України від 14.12.2021 №1941-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про громадянство України» щодо спрощеного набуття громадянства України окремими категоріями осіб», який набрав чинності 19.12.2021, колегія суддів вважає помилковим, оскільки норми цього закону встановлюють спрощену процедуру для набуття громадянства України окремими категоріями громадян шляхом подання декларації про відмову від іноземного громадянства разом із заявою про прийняття до громадянства України. Водночас, положення вказаного Закону №1941-ІХ не скасовують право інших осіб на подання декларації про відмову від іноземного громадянства за загальними правилами - існування незалежних від них причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств).

Твердження Апелянта про неврахування судом першої інстанції позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 30.06.2022 у справі №280/7910/20, є помилковим, оскільки рішення суду касаційної інстанції приймалося за інших обставин, саме - неподання особою будь-якого з визначених Законом документів.

У свою чергу, щодо посилання Позивача у відзиві на апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції та постанови судів апеляційної інстанції, колегія суддів зауважує, що відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області не розглянуло по суті звернення ОСОБА_1 , не надало жодної оцінки підставам подання нею саме декларації та всупереч вимог чинного законодавства зобов`язало останнього подати документ, для отримання якого Позивач і зверталася із заявою до посольства, але не отримала відповіді, що і стало причиною подання декларації про відмову від громадянства.

Колегія суддів зазначає, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права.

Критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.12.2018 у справі №804/1469/17 та від 10.04.2019 у справі №826/11251/18.

Як правильно зауважив Київський окружний адміністративний суд, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про відсутність можливості у суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством, з урахуванням висновків суду у цій справі.

Викладене дає підстави погодитися з позицією суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог у визначений оскаржуваним рішенням суду спосіб.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Поряд з цим, як було встановлено вище, у відзиві на апеляційну скаргу Позивач просив стягнути з Відповідача на її користь понесені судові витрати, а саме витрати на представництво адвокатом її інтересів в суді апеляційної інстанції в сумі 4 000,00 грн.

На підтвердження понесення ОСОБА_1 таких витрат останнього надано:

- додаток №2 від 22.05.2024 до договору про надання правової допомоги від 21.11.2023 №21/11/23, за умовами якого сторони домовились про те, що клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання щодо представництва інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції при перегляді рішення Київського окружного адміністративного суду від 16.04.2024 по справі №640/20377/22 за апеляційною скаргою Відповідача. Послуги включають в себе ознайомлення з апеляційною скаргою, складання відзиву на апеляційну скаргу Відповідача, письмових пояснень (за необхідності), участь у судових засіданнях (за потреби), а також інші дії, необхідні для представництва інтересів Позивача в суді апеляційної інстанції по зазначеній справі. Гонорар Адвоката за надання зазначених послуг становить 4 000 грн;

- опис наданих адвокатом Тарасенко Д.Ю. послуг від 05.06.2024, до якого включено ознайомлення з апеляційною скаргою Відповідача, складання відзиву на апеляційну скаргу. Кількість витраченого часу - 3,5 год;

- рахунок-фактуру №05/06/24 від 05.06.2024, в якому зазначена належна до сплати сума оплати послуг адвоката - 4 000 грн;

- платіжну інструкцію від 28.06.2024 №0.0..1 про оплату послуг адвоката у розмірі 4 000,00 грн.

Судовою колегією враховується, що відповідно ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За правилами п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Приписи ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України визначають, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Положення ч. 3 ст. 134 КАС України закріплюють для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому в силу положень ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Верховний Суд у постанові від 10.11.2022 у справі № 2040/6997/18 підкреслив, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Cуд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Відтак, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

У постанові від 10.11.2022 у справі № 640/24023/21 Верховний Суд також звернув увагу на те, положення КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом апеляційної інстанції враховується, що будь-яких заперечень щодо неспівмірності заявлених до присудження на користь Позивача витрат на професійну правничу допомогу Відповідачем не надано, хоча матеріали справи підтверджується направлення до його електронного кабінету відзиву і доданих до нього документів. Разом з тим, з огляду на правову позицію Верховного Суду (постанова від 25.07.2023 у справі № 340/4492/22) це не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу застосовувати вимоги частин першої-четвертої статті 134 КАС України і перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.

Таким чином, враховуючи категорію складності цієї справи (малозначна), ненадання обґрунтувань неминучості і обов`язковості понесених останньою витрат саме у такому розмірі, суд апеляційної інстанції з урахуванням відсутності доказів надання адвокатом інших послуг крім ознайомлення з апеляційною скаргою та складання відзиву на неї, зокрема, послуг із складання письмових пояснень, участі у судовому засіданні тощо, приходить до висновку про необґрунтованість розміру витрат на професійну правничу допомогу та з огляду на співрозмірність, справедливість та пропорційність до предмету спору вважає, що присудженню за рахунок бюджетних асигнувань ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 134, 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року - без змін.

Стягнути з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач Е.Ю. Швед

Судді О.В. Голяшкін

М.М. Заїка

Повний текст постанови складено та підписано 23 липня 2024 року