Справа № 400/3636/24
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2024-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

24 липня 2024 р.справа № 400/3636/24

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., за участю секретаря судового засідання Білої А.А.,

позивачки: Анпілогової Ю.А.,

представника позивачки: Бойченко Г.А.,

представника відповідача: Терентьєвої Н.М.,

у відкритому судовому засіданні розглянув адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаГоловного управління Національної поліції в Миколаївській області, вул. Декабристів, 5, м. Миколаїв, 54001,

провизнання протиправним та скасування наказу від 26.03.24 р. № 887

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивачка або ОСОБА_1 ) звернулась з позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі - відповідач або ГУ НП в Миколаївській області), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ від 26 березня 2024 р. № 887 Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області, в частині застосування до позивачки дисциплінарного стягненні у виді догани.

На обґрунтування своїх вимог позивачка пояснила, що оскарженим наказом вона була притягнута до дисциплінарної відповідальності з підстав того, що перебуваючи на службі в черговій частині територіального підрозділу поліції, при отриманні повідомлення про правопорушення на стаціонарний телефон, не з`ясувала дані особи. Не заперечуючи цього проступку, позивачка вважає, при накладенні дисциплінарного стягнення відповідач проігнорував вимоги ст. 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 р. № 2337-VIII (далі - Дисциплінарний статут) та розділу 7 п. 1 Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 7 листопада 2018 р. № 893 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 листопада 2018 р. за № 1355/32807 (далі - Порядок № 893), які зобов`язують відповідача при визначенні виду дисциплінарного стягнення врахувати характер проступку, його обставини, особу порушника, ступінь вини, обставини, що пом`якшують відповідальність, характеристику поліцейського, тощо. На переконання позивачки, відповідач ці критерії не врахував, що потягло призначення занадто суворого покарання у виді догани за формальний проступок, який не призвів до будь-яких негативних наслідків.

Відповідач позов не визнав, у відзиві просив відмовити в його задоволенні з тих підстав, що службовим розслідуванням встановлено вчинення позивачкою дисциплінарного проступку у виді неповного виконання вимог Інструкції з організації реагування на заяви і повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події та оперативного інформування в органах (підрозділах) Національної поліції України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 27 квітня 2020 р. № 357 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15 травня 2020 р. за № 443/34726 (далі - Інструкція № 357). Доводи останньої про те, що накладене на неї стягнення не відповідає ступеню тяжкості проступку, слід оцінювати критично, так як визначення конкретного виду стягнення є дискреційними (виключними) повноваженнями начальника ГУ НП в Миколаївській області, що підтверджується судовою практикою Верховного Суду.

Справа розглянута в спрощеному позовному провадженні з повідомленням учасників справи.

В судовому засіданні представники сторін підтримали свої вимоги і заперечення, викладені в заявах по суті справи.

Вирішуючи спір, суд встановив такі обставини, яким він надає наступну правову оцінку.

ОСОБА_1 проходить службу в поліції на посаді інспектора-чергового чергової частини сектору моніторингу Миколаївського районного управління поліції ГУ НП в Миколаївській області.

На підставі доповідної записки від 9 січня 2024 р. того ж дня наказом № 447 ГУ НП в Миколаївській області для перевірки викладених в ній відомостей було призначено службове розслідування.

22 лютого 2024 р. наказом № 579 строк проведення службового розслідування продовжено до 9 березня 2024 р.

Висновком службового розслідування від 9 березня 2024 р. стосовно ОСОБА_1 встановлені такі обставини:

з метою перевірки організації прийнятті, реєстрації повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, а також організації реагування на такі повідомлення, до чергової частини Миколаївського районного управління поліції ГУ НП в Миколаївській області телефоном було здійснено повідомлення про умовну подію Домашнє насильство. Повідомлення прийняла ОСОБА_1 , яка внесла відповідні відомості до інформаційної системи Єдиний облік та зазначила номер телефону заявника. Повідомлення кваліфіковано позивачкою як Конфлікт.

Як зазначено у висновку, позивачка не передзвонила заявнику з іншого телефону, не з`ясувала установчі дані, обставини правопорушення, необхідну додаткову інформацію, внаслідок чого нею надано невірну кваліфікацію події.

Наведені обставини відповідач розцінив як невиконання позивачкою розділу 4 п. 2 пп. 8 Інструкції № 357, ст. 1 ч. 3 п. 4 Дисциплінарного статуту, ст. 18 ч. 1 п. 1, 2 Закону України Про національну поліцію.

Під час службового розслідування у позивачки були відібрані пояснення, в яких вона визнала провину та підтвердила, що при прийнятті повідомлення про правопорушення нею не в повній мірі виконані вимоги Інструкції № 357.

Висновком службового розслідування запропоновано застосувати до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді догани.

Пунктом 1 спірного наказу ГУ НП в Миколаївській області від 26 березня 2024 р. № 887 Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_1 оголошено дисциплінарне стягнення у виді догани.

За приписами розділу 4 п. 2 пп. 8 Інструкції № 357, отримавши телефоном повідомлення про правопорушення або подію (електронне повідомлення про правопорушення або подію через систему ІПНП), оперативний черговий ТВП зобов`язаний:

при отриманні повідомлення про правопорушення або подію телефоном або під час особистого звернення заявника до підрозділу поліції, самостійного виявлення з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення правопорушення або події:

з`ясувати час, місце (адресу), спосіб та інші обставини правопорушення або події, абонентський номер та установчі дані потерпілого або заявника;

створити електронну картку "102" ІПНП протягом визначеного в підпункті 1 пункту 11, підпунктах 1, 2 пункту 12 розділу III цієї Інструкції часу (залежно від категорії повідомлення);

унести самостійно або організувати внесення інформації про отримане повідомлення до системи ІПНП;

направити за погодженням із диспетчером на місце події наряд поліції, окремих працівників, а в разі вчинення кримінального правопорушення - СОГ;

з`ясувати в заявника необхідну додаткову інформацію для вжиття заходів щодо встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення;

видати під час особистого звернення заявника до поліції відповідний талон-повідомлення єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, форма якого визначена додатком 5 до Порядку ведення єдиного обліку, або за наявності технічної можливості, відправити заявнику смс-повідомлення чи електронною поштою інформацію про реєстраційний номер повідомлення.

Відповідачем встановлено невиконання позивачкою абзаців 1, 5 наведеної норми. ОСОБА_1 , як під час службового розслідування, так і під час судового розгляду, не заперечувала проти вчинення нею дисциплінарного проступку, а тому суд не надає йому правової оцінки.

Доводи позивачки зводяться до того, що відповідач не врахував всіх обставин проступку та відсутність попередніх стягнень, що мало наслідком призначення стягнення, яке явно не відповідає тяжкості проступку.

Відповідно до ст. 19 ч. 3 Дисциплінарного статуту, під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Під час визначення виду стягнення керівник враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби (ст. 19 ч. 8 Дисциплінарного статуту).

Згідно з розділом 7 п. 1 Порядку № 893, у разі якщо за результатами розгляду матеріалів службового розслідування (справи) дисциплінарна комісія встановить наявність у діях (бездіяльності) поліцейського дисциплінарного проступку, керівнику, який призначив службове розслідування, вносяться пропозиції щодо накладення на поліцейського дисциплінарного стягнення.

Уповноважений керівник, враховуючи характер проступку, обставини, за яких він був учинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби, визначає вид дисциплінарного стягнення, що підлягає застосуванню до поліцейського, та видає письмовий наказ про його застосування.

Отже, особа, наділена повноваженнями застосовувати до поліцейського дисциплінарні стягнення, зобов`язана врахувати наведені вище критерії, але обрання конкретного види дисциплінарного стягнення, є виключними повноваженнями такої особи.

При цьому, ані Дисциплінарний статут, ані Порядок № 893, не визначає форму (не формалізує) врахування наведених критеріїв уповноваженою особою.

Так, ст. 19 ч. 1 Дисциплінарного статуту передбачає, що у висновку за результатами службового розслідування зазначаються: 1) дата і місце складання висновку, прізвище та ініціали, посада і місце служби членів дисциплінарної комісії, що проводила службове розслідування; 2) підстава для призначення службового розслідування; 3) обставини справи, зокрема обставини вчинення поліцейським дисциплінарного проступку; 4) пояснення поліцейського щодо обставин справи; 5) пояснення інших осіб, яким відомі обставини справи; 6) пояснення безпосереднього керівника поліцейського щодо обставин справи; 7) документи та матеріали, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку; 8) відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; 9) причини та умови, що призвели до вчинення проступку, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення, обставини, що знімають з поліцейського звинувачення; 10) висновок щодо наявності або відсутності у діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону; 11) вид стягнення, що пропонується застосувати до поліцейського у разі наявності в його діянні дисциплінарного проступку.

У разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції (ст. 19 ч. 7 Дисциплінарного статут).

Таким чином, ні Дисциплінарний статут, ні Порядок № 893 не встановлюють будь-яких вимог до опису, в який спосіб уповноважена особа врахувала та оцінила обов`язкові критерії при визначенні види стягнення.

За відсутності таких законодавчих вимог, неможливо стверджувати про порушення з боку відповідача в цій частині.

Питання дискреції керівника органу поліції щодо призначення конкретного виду дисциплінарного стягнення неодноразово досліджувалось Верховним Судом.

Зокрема у постанові від 7 грудня 2021 р. у справі № 120/278/20-а Верховний Суд висловив таку правову позицію:

При цьому, суд першої інстанції помилково не взяв до уваги посилання представника НП України на дискреційні повноваження кадрової комісії та керівника відповідача при оцінці обставин, встановлених службовим розслідуванням, та обранні виду дисциплінарного стягнення.

Водночас суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що повноваження стосовно оцінки обставин, встановлених службовим розслідуванням, надання оцінки критеріям, які враховуються при обранні виду стягнення, тяжкості проступку та заподіяній шкоді, ставленню порушника до службових обов`язків, визнанню особою своєї вини в ході службового розслідування, рівень її кваліфікації тощо, є виключними дискреційними повноваженнями відповідної посадової особи, у даному випадку голови НП України, оскільки результатом реалізації таких повноважень є обрання одного з восьми можливих видів дисциплінарних стягнень.

Верховний Суд погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції та зазначає, що дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.

Дискреція не є довільною, вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення адміністративними судами перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.

У рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятої 11.03.1980, державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень як дискреційне повноваження слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою дискреції, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами - державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Отже, вибір одного із видів дисциплінарного стягнення належить до дискреційних повноважень органу, що має право приймати рішення за результатами розгляду дисциплінарного провадження.

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що застосування дисциплінарного стягнення, у тому числі звільнення з посади в органах поліції, здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень. (рішення суду доступне в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/101899054).

У постанові від 23 листопада 2023 р. у справі № 420/14443/22 Верховний Суд зазначив наступне:

77. Згідно усталеної практики Верховного Суду, обрання виду стягнення за дисциплінарний проступок перебуває у площині дискреційних повноважень суб`єкта його накладення. Застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень (постанови Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 806/647/15, від 21.01.2021 у справі № 826/4681/18, від 28.10.2021 у справі № 520/1578/2020, від 09.02.2022 у справі № 160/12290/20 та ін.).

85. Отже, повноваження керівника щодо обрання одного з видів дисциплінарного стягнення у період дії воєнного стану залишаються дискреційними, але з урахуванням особливості його застосування, визначеного у статті 29 Дисциплінарного статуту, зокрема, з дотриманням порядку зростання. (рішення суду доступне в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/115145994).

Згідно з ст. 29 ч. 1, 2 Дисциплінарного статуту у разі встановлення за результатами службового розслідування в діях поліцейського дисциплінарного проступку видається письмовий наказ про застосування до нього одного з видів дисциплінарного стягнення з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Дисциплінарні стягнення застосовуються в порядку зростання від менш суворого, яким є зауваження, до більш суворого - звільнення зі служби в поліції.

Стаття 13 ч. 3 Дисциплінарного статуту передбачає, що до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

З наведеної норми слідує, що види дисциплінарних стягнень утворюють певну ієрархічну структуру, розташовану від найм`якшого до найтяжчого виду стягнення.

Відповідачем до позивачки застосований такий вид стягнення як догана, який є другим найм`якшим видом стягнення з семи, що спростовує доводи позивачки про те, що відповідачем обрано занадто суворий вид стягнення.

За встановлених обставини, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Судові витрати покладаються на позиачку.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (вул. Декабристів, 5, м. Миколаїв, 54001, ) відмовити.

2. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз