Справа № 360/804/22
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2024 року справа №360/804/22

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Гайдара А.В., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2024 року (повне судове рішення складено 26 квітня 2024 року у м. Дніпро) у справі № 360/804/22 (суддя в І інстанції Петросян К.Є.) за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 ), в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.10.2017 по 24.01.2022 включно;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.10.2017 по 24.01.2022 включно.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 з 30.07.2016 по 11.10.2017 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , відповідно до наказу від 11.10.2017 № 108 позивача з 11.10.2017 звільнено з військової служби.

При звільненні позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися до Луганського окружного адміністративного суду.

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23.09.2021 у справі № 360/3811/21 відповідачем 25.01.2022 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 46 564,82 грн, що підтверджується повідомленням про надходження коштів.

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 20.09.2021 у справі № 360/4172/21 відповідачем 25.01.2022 виплачено на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасник бойових дій у сумі 6948,69 грн, що підтверджується повідомленням про надходження коштів.

Таким чином, повідомленнями про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні з позивачем за період з 12.10.2017 по 24.01.2022.

Оскільки позивача було звільнено 11.10.2017, а останню виплату відповідачем здійснено 25.01.2022, то відповідачем затримано розрахунок з 12.10.2017 по 24.01.2022 на 1566 днів.

Протиправна бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.10.2017 по 24.01.2022, стала підставою для звернення до суду.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 12.10.2017 по 24.01.2022 у сумі 10 000 грн.

У решті заявлених вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги з посиланням на висновки Верховного Суду, які на думку апелянта, не враховані місцевим судом, зазначив таке.

Позивач з 30.07.2016 по 11.10.2017 проходив військову службу, сумлінно виконуючи взяті на себе обов`язки та мав своєчасно одержувати грошове забезпечення в повному обсязі, яке необхідне кожному для забезпечення не тільки своїх життєвих потреб, а й осіб, що перебувають на його утриманні. Проте державою не виконувався обов`язок щодо захисту конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб позивача як військовослужбовця, суб`єктом владних повноважень протиправно не виплачено частину грошового забезпечення належну позивачу та відмовлено в заяві щодо добровільної сплати заборгованості, тому спір довелось вирішувати в судовому порядку та стягувати з відповідача належні позивачу кошти примусово. Таким чином, не дивлячись на особливий вид діяльності позивача, життєвий рівень його, а також його сім`ї не був належним.

З моменту як позивачу стало відомо, що його права порушено, він здійснив спробу врегулювати спір у досудовому порядку, яка не мала результату та позивач був вимушений неодноразово звертатись до суду.

Апелянт зазначає, що враховуючи висновки Верховного Суду у постановах від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 22 лютого 2024 року у справі №560/831/23 перший період затримки розрахунку при звільненні за період 12.10.2017 по 24.01.2022 складає 1566 днів. Суд першої інстанції встановив, що середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні з 12 жовтня 2017 року по 24 січня 2022 року складає: 388 070,46 грн. = 247,81 грн х 1566 календарних днів.

Отже, виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення належна позивачу має складати: 388 070,46 грн. * 79,34% = 307 895,10 грн.

Вказує, що сума розміру майнових втрат позивача визначена судом не компенсує втрат понесених позивачем з вини відповідача, в цьому випадку ст. 117 КЗпП не виконує свого призначення щодо захисту майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захисту права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Отже, на переконання апелянта, суд першої інстанції посилаючись на абстрактні поняття «співмірність», «ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат», «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності», незаконно зменшив суму відшкодування, належну позивачу на підставі статті 117 КЗпП України у якості компенсації за затримку розрахунку із заробітної плати при звільненні.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями паспорту громадянина України, картки платника податків.

Позивач має статус учасника бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 01.11.2016.

Військовим квитком серії НОМЕР_4 від 27.06.2015 підтверджено, що позивач з 30.07.2016 по 11.10.2017 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу від 11.10.2017 № 108 вважати таким, що вибув зі складу військової часини НОМЕР_1 молодшого сержанта військової ОСОБА_2 командира господарчого відділення взводу забезпечення зенітного ракетного-артилерійського дивізіону, у запас відповідно до частини восьмої пункту «е» (за службовою невідповідністю) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 11.10.2017.

При звільненні позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, що стало підставою для звернення позивача до суду.

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23.09.2021 року у справі № 360/3811/21 відповідачем 25.01.2022 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 46 564,82 грн.

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 20.09.2021 року у справі № 360/4172/21 відповідачем 25.01.2022 виплачено на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасник бойових дій у сумі 6948,69 грн.

Вказані виплати підтверджуються повідомленнями про надходження коштів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише представником позивача. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення відповідачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій відмовлено у задоволенні позовних вимог. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання проходження військової служби регулюється спеціальним законодавством. Соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей регулюється Законом України від 20 грудня 1999 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до пункту 242 Положення, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

З аналізу викладеного вбачається, що при звільненні з військової служби та виключенню зі списків особового складу військової частини із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, без проведення остаточного з ним розрахунку, можливе лише за його письмовою згодою.

Під час розгляду справи судами встановлено, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 23.09.2021 у справі № 360/3811/21 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за період з 30 липня 2016 року по 11 жовтня 2017 року включно із застосуванням базового місяця січень 2008 року.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 20.09.2021 у справі № 360/4172/21 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

З матеріалів справи вбачається, що нарахована індексація грошового забезпечення та грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки у сумі 46 564,82 грн та 6948,69 грн відповідно були перераховані на рахунок позивача 25.01.2022.

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розмір виплати грошового забезпечення.

Водночас такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства - КЗпП України.

З аналізу зазначених норм трудового законодавства випливає, що умовами застосування статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.05.2020 року по справі № 320/1263/19.

Слід зауважити, що Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» текст статті 117 викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Як встановлено судами, позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 11 жовтня 2017 року.

Не проведення військовою частиною НОМЕР_1 виплати індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 у справі №6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені належні від підприємства суми, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Враховуючи, що письмовими доказами, наявними в матеріалах справи підтверджується виключення позивача зі списків особового складу військової частини 11.10.2017 та проведення остаточного розрахунку з ним лише 25.01.2022, місцевий суд дійшов правильного висновку, що відповідачем порушено приписи статей 116, 117 КЗпП України.

Враховуючи те, що позивача звільнено зі служби з 11 жовтня 2017 року, відповідач згідно із вимогами статті 119 КЗпП України в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин (виплата належних сум на виконання судового рішення) повинен нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 12 жовтня 2017 року по 24 січня 2022 року.

Таким чином, відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 12 жовтня 2017 року по 24 січня 2022 року.

При цьому виплата індексації проведена до набрання законної сили Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», тому положення останнього до спірних правовідносин не застосовуються.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).

Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відтак період з 12 жовтня 2017 року по 24 січня 2022 року є періодом, за який відповідач повинен виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, та який становить 1566 календарний день.

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 від 19.03.2024 № 1/238 грошове забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням (серпень, вересень 2017 року) становило 15 116,80 грн.

Кількість календарних днів за серпень-вересень 2017 року становить 61 день.

Відтак середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 247,81 грн (15 116,80 грн/61 календарний день).

Середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні з 12 жовтня 2017 року по 24 січня 2022 року становить 388 070,46 грн (247,81 грн х 1566 календарних днів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

При цьому, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, Верховний Суд у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно довідки відповідача від 19.03.2024 № 1/237 вбачається, що ОСОБА_2 виплачено на картковий рахунок у жовтні 2017 року грошове забезпечення в сумі 1875,51 грн.

На виконання рішень Луганського окружного адміністративного суду від 23.09.2021 по справі № 360/3811/21 та від 15.11.2021 по справі № 360/4172/21, 25.02.2022 позивачу зараховано на картковий рахунок індексацію грошового забезпечення в сумі 46 564,82 грн та грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017 роки у сумі 6948,69 грн відповідно, всього 53 513,51 грн.

Отже, загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат склав 55 389,02 грн, з яких: грошове забезпечення 1875,51 грн; індексація грошового забезпечення і компенсація за додаткову відпустку як учаснику бойових дій в загальній сумі 53 513,51 грн, що становить 96,61% у співвідношенні до загальної суми.

Середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, обчислене відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, складає 388 070,46 грн.

Таким чином, колегія суддів цілком погоджується з судом першої інстанції, що виходячи з принципу пропорційності, сума належного позивачу середнього грошового забезпечення за період з 12 жовтня 2017 року по 24 січня 2022 року має складати 374 914,87 грн як середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні (96,61% від 388 070,46 грн).

Водночас, слід врахувати, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначено, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Так, застосовуючи у цій справі критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, слід врахувати такі обставини.

Окружний суд слушно зауважив, що позивач, звільнившись зі служби у відповідача 11 жовтня 2017 року, до суду з позовом про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення і компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій звернувся лише 26.07.2021 (справа № 360/3811/21) та 09.08.2021 (справа № 360/4172/21), тобто майже через 4 роки, штучно збільшуючи період затримки розрахунку.

З урахуванням принципу справедливості та співмірності, з огляду на встановлені обставини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов висновку про визначення розміру відшкодування, виходячи з розумного та справедливого балансу між інтересами позивача та відповідача, в загальній сумі 10 000,00 грн.

Крім того, суд зазначає, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (пункт 163.1 статті 163 Податкового кодексу України).

Підпунктом 164.1.1 пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України передбачено, що загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як видно із підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абзацу 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Ураховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), суд уважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших, передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд прийняв рішення з дотриманням як матеріального так і процесуального права, а позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів зважає на поведінку позивача у цій справі та враховує, що із цим позовом позивач звернулася до суду зі збігом тривалого часу, що значно вплинуло на розмір розрахованого середнього заробітку, а тому присудження розрахованої апелянтом суми не відповідає критерію пропорційності з урахуванням принципів розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Є неприйнятними посилання апелянта на висновки Верховного Суду, оскільки ці висновки стосуються фактичних обставин, які є відмінні від обставин справи, яка переглядається апеляційним судом.

Відповідачем рішення суду першої інстанції не оскаржено.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2024 року у справі № 360/804/22 залишити без змін.

Повне судове рішення 25 липня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. В. Гайдар

Т. Г. Гаврищук