Справа № 480/167/24
Суддя: С.М. Глазько
Дата ухвалення: 2024-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 липня 2024 року Справа № 480/167/24
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Глазька С.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , у якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня повного розрахунку з ОСОБА_1 , а саме за період з 05 листопада 2020 року по 27 грудня 2023 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня виплати заборгованості ОСОБА_1 , а саме за період з 05 листопада 2020 року по 27 грудня 2023 року, розмір якого обчислити за методикою, визначеною постановою KM України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» та одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 №44.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що при звільненні зі служби у ВЧ НОМЕР_1 позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 21.11.2016 по 28.02.2018 (включно). Дану індексацію грошового забезпечення було виплачено на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду лише 01.09.2023 та 27.12.2023. За таких обставин, оскільки відповідач не виплатив у строк, зазначений статтею 116 КЗпП України, належну йому грошову компенсацію та індексацію грошового забезпечення, позивач вважає, що відповідно до положень статті 117 Кодексу Законів про працю України підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
На виконання зазначеної ухвали відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якій проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в їх задоволенні, зокрема зазначивши, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу, яка віднесена до публічної служби. Порядок проходження військової служби урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на осіб, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки та відповідальність. А отже, на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, КЗпП України не поширюється.
Суд, перевіривши матеріали справи, повно та об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач з 21.11.2016 по 16.09.2019 проходив військову службу в Збройних силах України, а саме у військовій частині НОМЕР_1 , позивач є учасником бойових дій.
08.08.2019 наказом командира 91 ОПОЗ від 08.08.2018 року №22-РС (по особовому складу) позивача звільнено в запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням контракту) частини 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу.
Із списків військової частини НОМЕР_1 позивач, виключений 16.09.2019 наказом командира в/ч НОМЕР_1 №186 від 16.09.2019 року.
У 2021 році позивач звернувся до Сумського окружного адміністративного суду (справа №480/1414/21) з позовом у якому зазначав, що при звільненні зі служби у ВЧ НОМЕР_1 позивачу не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік та індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з листопада 2016 року по листопад 2018 року.
Дану компенсацію та індексацію грошового забезпечення було виплачено на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду (справа №480/1414/21) лише 29.01.2021 року.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21.05.2021 по справі №480/1414/21 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, а саме: стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені у сумі 18371,00 грн. В іншій частині позовних вимог було відмовлено. У мотивувальній частині вказаного рішення суд зазначив, наступне:

«Проте, суд звертає увагу, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 16.09.2019 №186 позивача з 14.09.2019 року було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та з котлового забезпечення знято з 16.09.2019 року (з обіду) (а.с. 7). При цьому остаточний розрахунок з позивачем було проведено 29.01.2021 року. А отже розрахунок кількості днів за несвоєчасний розрахунок при звільнені слід проводити з 17 вересня 2019 року до 28.01.2021 року.

….

Таким чином середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені становить - 333,09 грн. (середньоденне грошове забезпечення позивача) * 500 календарних днів (час затримки розрахунку з 17 вересня 2019 року до 28.01.2021 року) = 166 545,00 грн.»

У подальшому у 2022 році позивач повторно звернувся до Сумського окружного адміністративного суду (справа №480/5943/22) з позовом у якому зазначав, що на підставі рішення Сумського окружного адміністративного суду №480/5627/20 від 05.11.2020 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 21.11.2016 по 16.09.2019 включно із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) січень 2016 року. Відповідачем при встановлені місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) не враховано пункти 5 та 10-2 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок №1078) та правову позицію Верховного Суду у постановах від 10 вересня 2020 року по справі №200/9297/19-а, від 22 липня 2020 року по справі №400/3017/19. Як наслідок відповідачем визначено неправильний базові місяці та виплачено індексацію грошового забезпечення в значно меншому розмірі.

Крім того, у порушення абзаців 4, 5, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення відповідачем за період з 01.03.2018 по 16.09.2019 не виплачено на користь позивача щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 01.12.2022 по справі № 480/5943/22 було задоволено позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, а саме:

визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 21.11.2016 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року;

зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 21.11.2016 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, із урахуванням виплачених сум;

визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 16.09.2019 включно із застосуванням щомісячної фіксованої індексації відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078;

зобов`язано військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄРДПОУ НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплату на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , і.к. НОМЕР_3 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 16.09.2019 включно з урахуванням абзаців 4, 6 пункту 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, із урахуванням виплачених сум.

На виконання вказаного рішення суду 01.09.2023 та 27.12.2023 в/ч НОМЕР_1 був проведений остаточний розрахунок з позивачем при звільненні, а саме було нараховано та виплачено на картковий рахунок позивача в «ПриватБанку» 52427,94 та 50317,55 грн, що в сумі становить 102745,49 грн.

У зв`язку з викладеним позивач вважає, що він має право відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України ( далі КЗпП України ), на отримання середнього заробітку (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.11.2020 по 27.12.2023.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача, позивач звернувся з даним позовом до Сумського окружного адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначене Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом першим частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

У рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, до спірних правовідносин застосовуються положення КЗпП України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» текст статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон України № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Як установлено судом, позивача з 14.09.2019 року було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. З котлового забезпечення знято з 16.09.2019 року, однак у день звільнення позивачу не було виплачено в повному розмірі індексацію грошового забезпечення, а також не було виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових.

Разом з тим, середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 17 вересня 2019 по 28.01.2021 (включно) вже був предметом судового розгляду у справі №480/1414/21. У вказаній справі судове рішення набрало законної 18.10.2021, а тому за вказаний період суд не може потворно стягувати середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені.

У той же час, як вище встановлено судом, вже після вказаного періоду відповідачем на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.12.2022 у справі №480/5943/23 було перераховано та виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 16.09.2019 включно, а саме: 01.09.2023 виплачено 52427,94 грн та 27.12.2023 виплачено 50317,55 грн.

Остаточний розрахунок було проведено 27.12.2023.

Позивач звернувся до суду з цим позовом, оскільки несвоєчасне проведення виплати йому середнього заробітку за весь час затримки з 05 листопада 2020 року по день фактичного розрахунку (27.12.2023), є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові відшкодування за несвоєчасне отримання всіх належних його коштів (заробітної плати) на дату звільнення.

Отже, з урахуванням рішення суду у справі №480/1414/21, у даній справі (№480/167/24) спірним є період з 29.01.2021 по 26.12.2023 (включно), оскільки 27.12.2023 відбувся остаточний розрахунок.

Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні статті 117 КЗпП України в редакції до 19 липня 2022 року при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий правовий підхід було застосовано Великою Палатою Верховного Суду у справах № 791/9584/15-ц, № 821/1083/17 та Верховним Судом у справах № 480/3105/19, № 823/1823/18.

Проте, суд зауважує, що указаний підхід Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду до застосування статті 117 КЗпП України в окресленому контексті не відповідає правовому регулюванню, яке належить застосовувати до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Тому стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього.

Період з 29.01.2021 по 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 до 26.12.2023 регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 29 лютого 2024 року у справі №460/42448/22.

Із матеріалів справи встановлено, що при звільненні позивача відповідачем не було виплачено у повному обсязі грошове забезпечення у належному розмірі.

Спірна сума грошового забезпечення у розмірі 52427,94 грн виплачено - 01.09.2023 та 50317,55 грн виплачено - 27.12.2023, що сторонами у справі не заперечується.

Таким чином, враховуючи дату звільнення позивача зі служби та дату проведення остаточного розрахунку, положення ст. 117 КЗпП України, кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 1062 календарних днів, з яких по 18.07.2022 - 536 день.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц вказує, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя.

З аналізу даних, розміщених на офіційному сайті Національного банку України, встановлено, що на дату звільнення позивача розмір облікової ставки НБУ становив 16,50% річних. Враховуючи суму недоотриманих коштів 102745,49 грн, 16,50 % річних від цієї суми становитиме 16953,01 грн, тобто 46,45 грн за день затримки розрахунку (16953,01:365).

Враховуючи період затримки розрахунку з 29.01.2021 по 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ), що становить 536 днів, середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні становитиме 24897,20 грн (46,45 х536).

Щодо періоду з 19.07.2022 по 26.12.2023, щодо якого законодавець обмежив спірну виплату 6 місяцями, суд виходить з того, що за вказаний період обґрунтованими є позовні вимоги з урахуванням шестимісячного строку, тобто за 184 дні.

Так, судом встановлено, що відповідно до довідки-розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача виходячи з виплат за останні два місяці перед звільненням середньоденний заробіток позивача складає 333,09 грн.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців становить 61288,56 грн (333,09 грн х 184 календарні дні = 61288,56 грн).

Таким чином, загальний розмір середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, враховуючи розмір заборгованості, дії позивача та відповідача, становить 86185,76 грн.

Дана позиція також відображена в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 02.07.2024 по справі № 520/8216/24.

Вимога про одночасну компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу (затверджений постановою КМУ від 15.01.2004р. №44; далі за текстом - Порядок №44) заявлена наперед у часі, стосується майбутніх правовідносин і невчиненого управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень, не доведена неспростовними доказами про наявність у органу публічної адміністрації наміру на порушення закону, а тому підлягає відхиленню.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку про задоволення вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2021 по 26.12.2023 та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2021 по 26.12.2023 включно (в межах шести місяців по 18.01.2023) у сумі 86185,76 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України "Про судовий збір" і такий ним не сплачувався. Відтак, підстави для компенсації витрат за сплату позивачем судового збору у справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 86185,76 грн.

У задоволенні інших вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Глазько