Справа № 240/19961/23
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 106030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,
У липні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом, у якому просить визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, В/ч НОМЕР_1 ), яка полягає у не невиплаті основних та додатковий видів грошового забезпечення у період з 01 січня по 01 червня 2023 року, грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 2023 роки, компенсації за невикористану додаткову щорічну відпустку за 2022 2023 роки, як учаснику бойових дій, та компенсації за неотримане речове майно та зобов`язання нарахувати та виплатити зазначені виплати.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач безпідставно проводив у період з 01 січня по 01 червня 2023 року нарахування і виплату грошового забезпечення у розмірі окладу за військове звання та надбавки за вислу років, оскільки з наказом про припинення або обмеження виплати грошового забезпечення його не ознайомлювали, а отже такий відсутній. Наголошує, що має право на отримання грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, однак такі протиправно нараховані та виплачені не були. Зауважує, що під час звільнення відповідач протиправно не виплатив компенсацію за невикористану додаткову щорічну відпустку за 2022 2023 роки, як учаснику бойових дій, та компенсації за неотримане речове майно.
Ухвалою суду від 13 липня 2023 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов та витребуваних судом документів.
У зв`язку з невиконанням відповідачем вимог ухвали суду про надання документів, 13 вересня 2023 року судом постановлено ухвалу про витребування доказів та зупинено провадження у справі до дати отримання судом витребуваних у В/ч НОМЕР_1 документів.
02 та 17 листопада 2023 року відповідач подав суду частину витребуваних судом документів та письмові пояснення щодо суті спору.
13 грудня 2023 року до суду надійшло клопотання відповідача про продовження процесуального строку виконання ухвали суду, в якому В/ч НОМЕР_1 просила продовжити строк виконання вимог ухвали суду від 13 вересня 2023 року з огляду на те, що представник частини, який відповідальний за представництво її інтересів в суді, знаходиться у бойових порядках бригади та бере безпосередню участь у виконанні завдань у районі ведення бойових дій на визначеній ділянці фронту та за об`єктивних, незалежних від нього обставин, позбавлений можливості виконати вимоги ухвали суду протягом визначеного у ній строку.
22 липня 2024 року до суду надійшли додаткові пояснення у справі з повним пакетом витребуваних судом документів.
Ухвалою суду від 25 липня 2024 року поновлено провадження у справі.
На підставі частини 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Суд установив, що з 06 серпня 2022 року по 27 червня 2023 року позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації у В/ч НОМЕР_1 .
Згідно наказу командира В/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 02 листопада 2023 року №113-РС, відповідно до підпункту 1 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та директиви Командувача оперативним командуванням « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Збройних Сил України від 21 жовтня 2022 року №Д-78/ДСК, солдата ОСОБА_1 увільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командира В/ч НОМЕР_1 .
Згідно наказів командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №3 від 03 січня 2023 року, №34 від 03 лютого 2023 року, №65 від 06 березня 2023 року, №68 від 09 березня 2023 року, №99 від 08 квітня 2023 року, №126 від 05 травня 2023 року №147 від 26 травня 2023 року, ОСОБА_1 перебував на лікуванні з 03 січня по 07 квітня та з 05 по 25 травня 2023 року.
Наказом командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13 квітня 2023 року №104 солдат ОСОБА_1 вважається таким, що з 13 квітня 2023 року самовільно залишив частину. Згідно розділу І пункту 15 наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2022 року №260, з 13 квітня 2023 року ОСОБА_1 призупинено виплату грошового забезпечення та виключено з продовольчого забезпечення.
Наказом командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03 травня 2023 року №124 солдат ОСОБА_1 вважається таким, що 03 травня 2023 року прибув до частини. Згідно розділу І пункту 15 наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2022 року №260, з 03 травня 2023 року ОСОБА_1 відновлено виплату грошового забезпечення та зараховано до продовольчого забезпечення.
Наказом командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27 червня 2023 року №179, відповідно до пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», солдата ОСОБА_1 , який знаходиться у розпорядженні командира В/ч НОМЕР_1 , звільнено наказом командира В/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 08 травня 2023 року №66-РС у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я), вважати таким, що 27 червня 2023 року прави та посаду здав.
Уважаючи порушеним своє право на отримання основних та додатковий видів грошового забезпечення у період з 01 січня по 01 червня 2023 року, грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 2023 роки, компенсації за невикористану додаткову щорічну відпустку за 2022 2023 роки, як учаснику бойових дій, та компенсації за неотримане речове майно, ОСОБА_1 звернувся з відповідним позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 2232-XII).
Відповідно до частини 4 статті 2 цього Закону порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі статтею 40 Закону України № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.
Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 2011-XII).
Пунктом 1 статті 9 цього Закону передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Пунктами 2 та 3 цієї правової норми установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Пунктом 4 статті 9 Закону України №2011-ХІІ визначено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Постанова №704) затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Відповідно до пункту 2 Постанови №704 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Отже, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з пунктом 1 статті 101 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно пункту 2 статті 15 Закону України №2011-XII військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.
Порядок проходження громадянами України (далі громадяни) військової служби у Збройних Силах України та питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі визначаються Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 з наступними змінами та доповненнями (далі Положення №1153).
Згідно пунктів 6 та 7 розділу І названого Положення початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Відповідно до підпункту пункту 116 Положення №1153 зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі, зокрема, розформування (реформування) військової частини або скорочення штатних посад, якщо до кінця встановленого строку проведення цих заходів не вирішено питання щодо дальшого службового використання вивільнених військовослужбовців.
Саме на підставі наведеної правової норми та відповідно до директиви Командувача оперативним командуванням «Північ» Збройних Сил України від 21 жовтня 2022 року №Д-78/ДСК наказом командира В/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 02 листопада 2023 року №113-РС солдата ОСОБА_1 увільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командира В/ч НОМЕР_1 .
Відповідно до пункту 1 розділу І названого Порядку у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Порядок №260) він визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.
Розділ ХХІІІ цього Порядку містить приписи, що регулюють питання виплати допомоги для оздоровлення.
Згідно пункту 1 названого підрозділу військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 6 грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Питання щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, врегульовано розділом ХХІV Порядку №260.
Пунктом 1 цього розділу закріплено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Згідно абзацу 3 пункту 7 названого розділу до місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Відповідно до пункту 9 зазначеного розділу виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Виплата грошового забезпечення у період перебування у розпорядженні або звільнення від посад врегульована розділом ХХVІІІ Порядку №260.
Згідно пункту 1 цього розділу грошове забезпечення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), зарахованим у розпорядження відповідних командирів або звільненим від посад, виплачується в розмірі грошового забезпечення, яке військовослужбовці отримували за займаними посадами до зарахування в розпорядження, але не більше ніж два місяці.
Відповідно до пункту 5 розділу ХХVІІІ Порядку №260 грошове забезпечення військовослужбовцям після перебування у розпорядженні понад два місяці виплачується в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, за винятком випадків продовження строків виплати за рішенням Міністра оборони України.
Надаючи правову оцінку позовним вимогам про визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині не проведення нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 01 січня по 01 червня 2023 року в повному розмірі, суд зауважує на таке.
Як установлено судом, наказом командира В/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 02 листопада 2023 року №113-РС, відповідно до підпункту 1 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та директиви Командувача оперативним командуванням « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Збройних Сил України від 21 жовтня 2022 року №Д-78/ДСК, солдата ОСОБА_1 увільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командира В/ч НОМЕР_1 .
Оскільки визначений пунктом 1 розділу ХХVІІІ Порядку №260 строк перебування у розпорядженні командира сплинув 02 січня 2023 року, суд приходить до висновку, що відповідач правомірно та обґрунтовано продовжив нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення у розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років.
Надаючи правову оцінку позовним вимогам про визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині не проведення нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 2023 роки та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік, суд зауважує на таке.
Як убачається з інформаційної довідки про нараховані та виплачені матеріальні допомоги за 2022 рік, наданої відповідачем, у грудні 2022 року позивачу нараховано та виплачено матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та матеріальна допомога на оздоровлення.
Доказів того, що у 2023 році позивач на виконання вимог пункту 9 розділу ХХІV Порядку №260 писав рапорт про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, позивач суду не надав. Відповідач стверджує, що такий рапорт позивач не подавав, а тому у нього були відсутні правові підстави для проведення нарахування та виплати зазначеної допомоги.
Надаючи правову оцінку позовним вимогам про визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині не проведення нарахування та виплати під час звільнення компенсації за невикористану додаткову щорічну відпустку за 2022 2023 роки, як учаснику бойових дій, суд уважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 №3551-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №504/96-ВР з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №504/96-ВР) визначено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 162 Закону України №504/96-ВР учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України №3551-ХІІ, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктами 8, 14 статті 101 Закону України №2011-ХІІ у разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
У рік звільнення зазначених в абзацах 1 та 2 цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Абзацом 3 пункту 14 статті 101 Закону України 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах 1 та 2 цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям жінкам, які мають дітей.
Згідно визначення, закріпленого у статті 5 Закону України №3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час*.
* Перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії, та інших формувань визначається Кабінетом Міністрів України.
Приписами статті 6 названого Закону закріплено, що порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, зазначених названій правовій нормі, визначається Кабінетом Міністрів України.
На реалізацію наведеної бланкетної норми Урядом 20 серпня 2014 року прийнято постанову №413, якою затверджено Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Згідно пункту 1 названого Порядку у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Порядок №413) він визначає процедуру надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та категорії таких осіб.
Положеннями названого Порядку закріплено, що за результатами розгляду поданих особами документів, визначені у Порядку комісії приймають, зокрема, рішення про надання статусу учасника бойових дій, на підставі якого такі особи документуються відповідним посвідченням.
Однак, на підтвердження наявності у позивача статусу учасника бойових дій у період проходження служби і до моменту звільнення, до позовної заяви не додано ані копії рішення комісії про надання йому такого статусу, ані копії відповідного посвідчення.
Наведене, на переконання суду, виключає правові підстави для нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористану додаткову щорічну відпустку за 2022 2023 роки як учаснику бойових дій, оскільки такий статус у позивача відсутній.
Надаючи правову оцінку вимогам ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності В/ч НОМЕР_1 що невиплати компенсації за неотримане речове майно, суд зауважує на таке.
Пунктом 19 розділу ІІ названої Інструкції закріплено, що У разі вибуття зі складу військової частини, з`єднання, виду Збройних Сил, ОК, ВМС окремим військовослужбовцям, командам, підрозділам, військовим частинам, з`єднанням видається атестат на речове майно, який є основним документом для зарахування на речове забезпечення за новим місцем служби (дислокації). В атестаті відображається забезпеченість речовим майном, а також вказуються номер і дата видачі атестата на льотно-технічне обмундирування, якщо воно було видане військовослужбовцю (команді, підрозділу, військовій частині, з`єднанню).
Відповідно до пункту 21 цього розділу підставою для зарахування на речове забезпечення з`єднань, військових частин, передислокованих (перебазованих) з одного пункту до іншого, є:
наказ (директива) вищого командування про передислокацію (перебазування);
атестат на речове майно, виданий постачальним органом за попереднім місцем дислокації (базування);
копія останнього звіту-заявки, завірена постачальним органом.
Абзацами 13 та 14 пункту 10 розділу ІІІ закріплено, що на речове майно, що перебуває у військовослужбовців, які вибувають з військової частини, видається атестат, про що ставиться відмітка в посвідченні про відрядження.
У разі прибуття військовослужбовця (команди) у військову частину без атестата або в разі розбіжностей у забезпеченні порівняно з даними атестата у військовій частині проводиться службове розслідуванням за цим фактом. До військової частини, з якої прибув військовослужбовець (команда), надсилається запит з метою встановлення реального стану справ. Речове майно обліковується в речовій службі за фактичною наявністю відповідно до акта, складеного комісією військової частини, в яку прибув військовослужбовець (команда).
Як зазначає відповідач ОСОБА_1 прибув до В/ч НОМЕР_1 без атестата, тому він не був зарахований на речове забезпечення.
Отже з наведених положень Інструкції №232, командування В/ч НОМЕР_1 повинно було провести службове розслідування за цим фактом. Однак, такого розслідування проведено не було.
Тим часом, відповідну бездіяльність відповідача ОСОБА_1 не оскаржує.
Відповідно до приписів частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд зауважує, що метою звернення до суду у відповідній частині позовних вимог виступає саме захист права на отримання компенсації за неотримане речове майно. При цьому правовою підставою для розрахунку такої є саме перебування військовослужбовця на речовому забезпеченні відповідача.
З огляду на те, що позивач не оскаржує дії чи бездіяльність відповідача щодо зарахування його на речове забезпечення, суд позбавлений можливості надати правову оцінку таким діями чи бездіяльності, що виключає можливість відновлення відповідного права, з метою захисту якого подано позов.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач довів, що діяв в межах повноважень та в спосіб, передбачений законом.
Таким чином, перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд уважає, що у задоволенні позову належить відмовити.
Ураховуючи відсутність документально підтверджених судових витрат, питання про їх розподіл суд не вирішує.
Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис