Справа № 200/2995/23
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року справа №200/2995/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 05 квітня 2024 року (головуючий суддя І інстанції Кониченко О.М.) у справі № 200/2995/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВС Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Головного управління ПФУ в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 сум пенсії за минулий час, починаючи з 01.03.2015;

- зобов`язати Головне управління ПФУ в Донецькій області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за минулий час без обмеження будь-яким строком, починаючи з 01.03.2015, з проведенням її індексації та нарахуванням компенсації втрати частини доходів згідно із Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, виплату якої здійснити одноразовим платежем, з урахуванням фактично проведених виплат у рахунок неотриманої пенсії.

18 липня 2023 року рішенням Донецького окружного адміністративного суду частково задоволено позовні вимоги: визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецької області щодо невиплати ОСОБА_1 сум пенсії за минулий час з 01.03.2015 без обмеження будь-яким строком; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати та виплати ОСОБА_1 пенсію за минулий час без обмеження будь-яким строком з 01.03.2015 з урахуванням фактично проведених виплат; допущено до негайного виконання рішення суду в межах суми стягнення за один місяць; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено та стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 1 073 (Одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп.

Рішення суду набрало законної сили 23.11.2023 року, виконавчі листи на виконання рішення суду у справі видано 10 січня 2024 року.

18 березня 2024 року до суду від позивача надійшла про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду у порядку ст. 383 КАС України, у якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 суми пенсії за минулий час нарахованої на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.07.2023 у справі № 200/2995/23 з 01.03.2015 у сумі 534724 (п`ятсот тридцять чотири тисячі сімсот двадцять чотири гривні 40 коп.) грн;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Донецькій області вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли невиплаті нарахованої пенсії, зокрема шляхом зобов`язання виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму пенсії, нараховану за минулий час, починаючи з 01.03.2015 у сумі 534724 (п`ятсот тридцять чотири тисячі сімсот двадцять чотири гривні 40 коп.) грн. одноразовим платежем.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 05 квітня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання протиправними рішення, дій та бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду у порядку статті 383 КАС України залишено без задоволення.

Не погодившись із вищевказаною ухвалою позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив її скасувати та задовольнити її

В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що рішення по даній справі не є рішенням про стягнення грошових коштів, а Пенсійний орган ухиляється від виплати нарахованої пенсії за минулий час як в добровільному, так і в примусовому порядку, відтак рішення не є виконаним, що є підставою для встановлення судового контролю за його виконанням.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Згідно з ч. 6 ст. 383 КАС України за наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Відтак, правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований у тому числі і приписами статті 383 КАС України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача.

Суд зазначає, що застосування судом до суб`єкта владних повноважень приписів статті 383 КАС України вбачається за можливе у разі встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи - позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами, поданими позивачем.

В контексті розуміння вимог чинного законодавства протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені, про що зазначив у постанові від 13 червня 2017 року у справі № 21-1393а17 Верховний суд України, роз`яснивши при цьому, що для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

З огляду на вищевикладене, суд вказує на те, що бездіяльністю визнається пасивна форма поведінки особи, що полягає у не вчиненні нею конкретної дії (дій), які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах.

Суд зазначає, що Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі №806/2143/15 (адміністративне провадження №К/9901/5159/18) звертав увагу, що статті 382 і 383 Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 березня 2020 року у справі №539/3406/17.

Водночас, відповідно до норм Кодексу адміністративного судочинства України інститут судового контролю є чітко регламентованим. Зокрема, йому присвячені статті 287, 382 та 383 КАС України. Цими статтями визначено наступні способи судового контролю:

зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення (ч. 12 ст. 382 КАС України);

накладення штрафу за невиконання судового рішення (ч. 2 ст. 382 КАС України);

визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання рішення суду (ст. 383 КАС України);

визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені державним виконавцем чи іншою посадовою особою органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем (ст. 287 КАС України).

Постанова Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 №631 Про затвердження бюджету Пенсійного фонду України на 2023 рік набрала чинності 27.06.2023 року, бюджетом Пенсійного фонду України на 2023 рік передбачено на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду асигнування в сумі 360,0 млн грн, відповідно у Плані доходів і видатків Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на 2023 рік, затвердженому головою правління Пенсійного фонду України 29.06.2023, у складі виплат за рахунок коштів Державного бюджету було передбачено кошти для погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду у розмірі 7 318,20 тис грн.

Протягом 2023 року було погашено заборгованість з пенсійних виплат за рішенням суду датою набрання ними законної сили за період з 01 липня 2020 року по 20 вересня 2020 року.

Поряд із цим, слід врахувати, що згідно зі статтями 23, 116 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства.

Матеріалами справи підтверджується вчинення відповідачем конкретних дій, спрямованих на виконання рішення суду у цій справі в повному обсязі та, зокрема, виконання його в частині здійснення нарахування пенсії позивача за відповідний період та виплату пенсії в межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач вживає конкретні заходи з метою виконання рішення суду у справі, а фактична невиплата нарахованих коштів зумовлена тим, що виділені бюджетні кошти на виконання судових рішень, боржником в яких є Пенсійний фонд України, спрямовуються на безумовне виконання таких рішень у порядку черговості прийняття. Отже, за умови дотримання Головним управлінням Пенсійного фонду в Донецькій області встановленого порядку виконання судового рішення невиплата суми боргу через відсутність бюджетного фінансування не може бути розцінена як невиконання рішення суду без поважних причин.

Згідно позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 1 лютого 2022 року у справі №420/177/20 та ухвалах від 26 січня 2021 року у справі № 611/26/17, від 7 лютого 2022 року у справі №200/3958/19-а, в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

Водночас відсутність відповідного фінансування Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області з боку розпорядника бюджетних коштів вищого рівня не свідчить про виконання рішення суду в повному обсязі, а тільки підтверджує, що таке невиконання судового рішення обумовлено об`єктивними обставинами, незалежними від посадових осіб відповідача.

На спірні правовідносини не поширюються приписи Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845, оскільки рішення суду має зобов`язальний характер.

Відтак, розглянувши заяву позивача щодо визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Донецькій області щодо невиплати позивачу суми пенсії за минулий час нарахованої на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.07.2023 у справі № 200/2995/23 з 01.03.2015 у сумі 534724,40 грн, суд дійшов висновку, що невиконання рішення суду спричинене обмеженим бюджетним фінансуванням та від волевиявлення посадових осіб відповідача не залежить.

Напроти, відповідач демонструє добросовісну поведінку, яка полягає у нарахуванні суми боргу, виплати заборгованості за один місяць, а також звернення до розпорядника бюджетних коштів вищого рівня для вирішення питання щодо виплати заборгованості за рішенням суду.

Поряд із цим слід звернути увагу на правову позицію висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09.12.2021 у справі № 9901/235/20, згідно якої «стаття 383 КАС України передбачає можливість звернутися до суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Ця стаття є останньою в розділі IV КАС України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах» і містить чіткі вимоги до такої заяви, строк звернення, порядок її розгляду та наслідки невідповідності вимогам заяви.

Зі змісту цієї статті випливає, що як крайній захід для захисту прав особи позивача, на користь якої ухвалене рішення суду, закон встановив можливість звернення до суду з відповідною заявою.

Перед тим як подати таку заяву, стягувач має використати всі можливі засоби для виконання судового рішення. Зокрема, наявність рішення суду, яке набрало законної сили, зобов`язує суб`єкта владних повноважень здійснити його виконання. У випадку, коли боржник добровільно не виконує рішення суду, стягувач має вчинити дії для виконання рішення суду в примусовому порядку відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», і тільки після того, як стягувач використав усі можливості для примусового виконання рішення суду, а воно залишається не виконаним, тоді в такої особи виникає право звернутися до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України.

Зміст конкретних обставин, хронологія та послідовність дій позивача не дають підстав виснувати, що останній в повному обсязі виконав вимоги частини 2 ст. 383 КАС України, які б зобов`язували суд першої інстанції прийняти до розгляду подану заяву та за наслідками її розгляду ухвалити відповідне рішення.

Як встановив з матеріалів справи, позивачем не надано доказів використання державним виконавцем всіх передбачених чинним законодавством засобів щодо належного та повного виконання судового рішення у даній справі.

У контексті викладеного можна узагальнити, що звернення до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України, коли останній не використав можливість виконання рішення суду на підставі Закону № 1404-VIII, - є передчасним».

Надавши оцінку наданій позивачем Інформації про виконавче провадження щодо ВП № 74344278 та ВП № 74340845 суд встановив, що станом на 15.03.2024 року державним виконавцем не вчинено інших виконавчих дій окрім відкриття виконавчого провадження та винесення постанови про стягнення витрат виконавчого провадження.

При цьому, порядок виконання рішень зобов`язального характеру визначений ст.ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» та встановлює певну послідовність дій державного виконавця, направлених на виконання рішення суду, який державним виконавцем у цьому випадку не вичерпано.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволені заяви позивача про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду в адміністративній справі № 200/2995/23.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 05 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 липня 2024 року.

Судді А.В. Гайдар

Е.Г.Казначеєв

І.Д.Компанієць