Справа № 360/507/24
Суддя: О.М. Качанок
Дата ухвалення: 2024-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

19 липня 2024 рокум. ДніпроСправа № 360/507/24

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Качанок О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом представника позивача - Попова Артема Олеговича в інтересах ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов представника позивача - Попова Артема Олеговича в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, в якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 231,66 грн на день з 01.11.2017 по 01.05.2018 терміном 181 календарний день, що складає 41930,46 грн, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 17.10.2014 по 31.10.2017 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ).

У цей період позивачу не здійснювалась виплата в повному обсязі грошового забезпечення.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 360/7970/21 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 01 грудня 2015 року по 31 жовтня 2017 року.

Відповідач 25.04.2024 виконав рішення суду та виплатив грошові кошти на його виконання в сумі 68216,02 грн.

На підставі викладеного, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, але не більше ніж за шість місяців такої затримки.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог та вказав, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 у справі № 360/7970/21 адміністративний позов до ІНФОРМАЦІЯ_6 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено.

На виконання вказаного рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 на картковий рахунок позивача 25.04.2024 перераховано індексацію грошового забезпечення у сумі 68216,02 грн (з урахуванням утриманого військового збору 1,5%).

Відповідач акцентує увагу, що за приписами пункту 1 розділу XХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок № 260), грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади.

З посиланням на норми вказаного Порядку, статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) вказує, що аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності, додаткові доплати, індексація тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Позивач не був звільнений з військової служби, перебуваючи на службі в ІНФОРМАЦІЯ_7 (на теперішній час - ІНФОРМАЦІЯ_8 ), а лише переведений до нового місця служби.

Станом на 31.10.2017 (дата виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_9 ) звільнення позивача з військової служби не відбулось. Позивача було лише переведено для подальшого проходження служби до військової частини.

У зв`язку з цим, неможливо покладати на ІНФОРМАЦІЯ_2 такої відповідальності, яка передбачається статтею 117 КЗпП України, а саме, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки увільнення з займаної посади не є тотожним звільненню з військової служби.

З урахуванням викладеного, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Інших заяв по суті справи від сторін не надходило.

Ухвалою суду від 20.05.2024 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 27.05.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у відповідача витребувано необхідні докази.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено таке.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_10 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), є учасником бойових дій, що підтверджується наявними в матеріалах електронної справи копіями паспорта громадянина України, картки платника податків та посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 , виданого 08.04.2016.

Згідно з витягом з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_11 (по стройовій частині) від 17.10.2014 № 58, укладено контракт про проходження військової служби за короткостроковим контрактом на особливий період або до оголошення рішення про демобілізацію з 17 жовтня 2014 року та призначено солдата ОСОБА_1 , призваного ІНФОРМАЦІЯ_12 17 жовтня 2014 року водієм відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_9 (по стройовій частині) від 31.10.2017 № 148 старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , старшого стрільця 3-го відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_9 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 10 жовтня 2017 року № 58-РС на посаду кулеметника механізованого відділення механізованої роти механізованого батальйону військової частини НОМЕР_4 Харківської області оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_13 », вважати таким, що 31 жовтня 2017 року справи та посаду здав і вибув до нового місця служби. З 31 жовтня 2017 року виключити зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. […] Виключити з котлового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_9 старшого солдата ОСОБА_1 зі сніданку 01 листопада 2017 року, у зв`язку із вибуттям до нового місця служби.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 у справі № 360/7970/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження служби з 01 грудня 2015 року по 31 жовтня 2017 року. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 01 грудня 2015 року по 31 жовтня 2017 року. Рішення суду набрало законної сили 17.03.2022.

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 у справі № 360/7970/21, відповідачем 25.04.2024 перераховано грошові кошти в сумі 68216,02 грн (отримувач АТ КБ «Приватбанк»), що підтверджується платіжною інструкцією № 176 від 24.04.2024.

З відомості розподілу виплат до ІНФОРМАЦІЯ_6 від 25.04.2024 № 240425РВ30, кошти в сумі 68216,02 грн з призначенням «грошове забезпечення ЛугОТЦКСП, суд.ріш.360/7970/21 від 14.02.2022», перераховані для виплати на картку ОСОБА_1 .

Згідно з випискою АТ КБ «Приватбанк» від 25.04.2024 № UVNL4TALIQ74TTGF, 25.04.2024 на картковий рахунок ОСОБА_1 перераховано кошти в сумі 68216,02 грн (деталі операції: Зарплата, ІНФОРМАЦІЯ_2 . Коментар до платежу: Hroshove zabezpechennia-LuhOTTsKSP).

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні зі служби, позивач звернувся до суду з позовом про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі статтею 117 КЗпП України.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 2011, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців визначені статтею 1-2 Закону № 2011. Ці гарантії полягають у тому, що:

- військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами;

- у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2011 дія цього Закону поширюється, зокрема, на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань […].

Стаття 9 Закону №2011 регламентує питання грошового забезпечення військовослужбовців.

Відповідно до частин другої - п`ятої статті 9 Закону № 2011 до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704 (далі постанова КМУ № 704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 3 постанови КМУ № 704 передбачено, що виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Особливість військової служби полягає і у процедурі, порядку та підставах звільнення з неї.

Так, статтею 26 Закону № 2232-XII передбачені підстави звільнення військовослужбовців з військової служби.

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, процедуру звільнення з військової служби та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Згідно з пунктом 242 розділу XII «Звільнення з військової служби» Положення № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини (в редакції внесених змін згідно з Указом Президента № 483/2021 від 27.09.2021).

Відповідно до частини третьої пункту 7 розділу I «Загальні положення» Порядку 260, виплата грошового забезпечення в разі вибуття військовослужбовців до нового місця служби за строк із дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини, і до дня прийняття посади здійснюється за новим місцем служби в розмірі, встановленому за попереднім місцем служби, після зарахування їх на грошове забезпечення до цієї військової частини.

Як визначено пунктом 14 вказаного розділу Порядку № 260, грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.

Розділ XXXI Порядку № 260 регулює виплату грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби.

Так, за приписами пункту 1 розділу XХХІ Порядку № 260 грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Перелічені вище судом правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення військовослужбовців та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розмір виплати грошового забезпечення.

Водночас такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства - Кодексом законів про працю України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу грошового забезпечення.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України.

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

Відповідно до статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час виключення позивача зі списків особового складу) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України (у редакції, чинній на час виключення позивача зі списків особового складу) було визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-ІХ) статтю 117 КЗпП України викладено у новій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала чинності з 19 липня 2022 року.

Аналіз наведених вище положень законодавства свідчить, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не був звільнений з військової служби 31 жовтня 2017 року.

ОСОБА_1 31 жовтня 2017 року лише виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, у зв`язку із вибуттям до нового місця служби.

З копії військового квитка позивача серії НОМЕР_5 , доданого до позову, вбачається, що останній продовжував військову службу у в/ч НОМЕР_6 , про що зроблено записи 03.11.2017, а також 22.01.2018.

Суд зазначає, що умовами застосування відповідальності, передбаченої статтями 116, 117 КЗпП України є звільнення особи та не виплата в день звільнення усіх належних їй сум.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 з 31 жовтня 2017 року не було звільнено з ІНФОРМАЦІЯ_9 , а було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку з вибуттям до нового місця служби, тому відсутні підстави вважати, що ІНФОРМАЦІЯ_3 повинен нести відповідальність відповідно до вимог статей 116, 117 КЗпП України, як наслідок, відсутні підстави для задоволення позову.

Схожі за змістом висновки викладені в постановах Першого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2024 року у справі № 360/108/24 та від 18 квітня 2023 року у справі № 200/19236/21.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

За встановлених в цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позову, судові витрати у вигляді сплати судового збору у сумі 1211,20 грн (квитанція від 21.05.2024) покладаються на нього та не відшкодовуються.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 90, 94, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову представника позивача - Попова Артема Олеговича в інтересах ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_7 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 22.07.2024.

Суддя О.М. Качанок