Справа № 761/3495/21
Суддя: Сіромашенко Н. В.
Дата ухвалення: 2024-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 761/3495/21
Провадження № 2-а/761/33/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

за участю секретаря Дем`янчук С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Київській області ДПП, поліцейського батальйону патрульної поліції у міста Біла Церква Управління патрульної поліції у Київській області Попадюка Дмитра Олександровича про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся позивач з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправними дії службової особи - поліцейського батальйону патрульної поліції у місті Біла Церква Управління патрульної поліції у Київській області рядового поліції Попадюка Д.О. щодо винесення постанови по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАН № 3620400 від 01 січня 2021 року; скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАН № 3620400 від 01 січня 2021 року, якою ОСОБА_1 притягнено до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що постановою поліцейського батальйону патрульної поліції у місті Біла Церква Управління патрульної поліції у Київській області рядового поліції Попадюка Д.О. по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАН № 3620400 від 01 січня 2021 року, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. Дану постанову отримано позивачем 19 січня 2021 року.

Позивач вважає, що вказана постанова винесена незаконно, з ознаками фальсифікації та з грубим порушенням порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення і норм КУпАП, що призвело до незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, відтак і накладення адміністративного стягнення.

Вказує, що згідно з оскаржуваної постанови, 01.01.2021 о 10:37:42 водій керував т/з без ввімкненого ближнього світла фар поза населеним пунктом, чим порушив п. 9.8 ПДР України - порушення вимог ПДР - з 01.10 по 01.05 на ТЗ поза населеним пунктом повинні бути ввімкнені денні ходові вогні або ближнє світло фар.

Користування зовнішніми освітлювальними приладами регулюється розділом 19 ПДР України, а користування попереджувальними сигналами - розділом 9 ПДР України. На думку позивача, водії не можуть бути піддані відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП за неввімкнення за межами населеного пункту з 01 жовтня до 01 травня денних ходових вогнів або ближнього світла фар, оскільки їх дії підпадають під ознаки адміністративного правопорушення передбаченого ст. 125 КУпАП.

На переконання позивача, поліцейський Попадюк Д.О. порушив права особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності, порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Зазначає, що після зупинки автомобіля на посту патрульної поліції на 79 км автодороги М05 Київ-Одеса, поліцейським було повідомлено, що водій рухався без включеного ближнього світла фар. На вимогу працівника поліції, позивач надав наявні у нього документи, після чого поліцейський пішов у приміщення посту патрульної поліції. Приблизно через 25-30 хвилин поліцейський підійшов до автомобіля позивача, віддав документи і дозволив їхати. Жодної інформації щодо притягнення до адміністративної відповідальності повідомлено не було.

Таким чином, позивач вважає, що поліцейським Попадюком Д.О. не було дотримано вимог ст.ст. 280, 286 КпАП України, зокрема:

не було з`ясовано: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також не з`ясовано інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи;

особі, яка притягається до адміністративної відповідальності не було роз`яснено і забезпечено право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі;

справу про адміністративне правопорушення розглянуто без присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та не повідомлено про винесення постанови особу, відносно якої її винесено.

Вказані у постанові відомості щодо відмови від підпису не відповідають дійсності. Такі дії інспектора, на думку позивача, порушили права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, а також порушили порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, що є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2021 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2021 прийнято до розгляду та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (виклику) сторін.

08.07.2021 на електронну адресу суду та 13.07.2021 засобами поштового зв`язку до суду надійшла заява представника відповідача, ОСОБА_3 , про направлення на адресу відповідача копію позовної заяви, встановлення строку для подання відзиву.

У встановленому законом порядку учасники справи були сповіщені судом про відкриття провадження у справі та призначення розгляду справи, копія ухвали суду про відкриття провадження надсилалась сторонам, а відповідачу разом з копією позовної заяви з додатками.

02.05.2024 через систему «Електронний суд» до суду надійшов відзив на позовну заяву, Департаменту патрульної поліції, поданий представником, ОСОБА_4 , який просив відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що твердження позивача є хибними, а позовні вимоги безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вказує, що представник відповідачів отримав ухвалу про відкриття провадження 31.10.2023, а подія відбувалась 01.01.2021. Відповідно до наказу МВС № 1026 від 18.12.2018 «Про затвердження Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису» п. 8.3.1 строк зберігання відеозаписів становить з портативних та відеореєстраторів, установлених у службових транспортних засобах, БпЛА - 30 діб, в зв`язку з цим відеозапис події відсутній.

Після зупинки транспортного засобу поліцейський підійшов до позивача, роз`яснив, що він підозрюється у вчиненні адміністративного правопорушення п. 9.8 ПДР України, на що останній погодився. Після чого було розпочато розгляд справи, зачитано права передбачені ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України. Від позивача жодних клопотань не надходило. За результатами розгляду справи винесено постанову з якою ознайомлено позивача та оголошено порядок оскарження. Від отримання постанови позивач відмовився.

При цьому представник відповідача зазначає, що станом на 01.01.2021 на спеціальну лінію 102 не було зареєстровано жодних скарг стосовно дій поліцейського, а також позивачем не було додано зареєстрованих заяв до органів Національної поліції.

Саме частиною 2 статті 122 КУпАП передбачена відповідальність за порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів передбачене п. 9.8 ПДР України, тому твердження позивача щодо невірної кваліфікації правопорушення відповідач вважає безпідставними.

В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі.

Представник відповідача, Департаменту патрульної поліції, в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом належним чином про місце та час розгляду справи. Через систему «Електронний суд» надіслав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач 2, поліцейський батальйону патрульної поліції у міста Біла Церква Управління патрульної поліції у Київській області Попадюк Д.О. в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом належним чином про місце та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляв.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що постановою поліцейського батальйону патрульної поліції у місті Біла Церква Управління патрульної поліції у Київській області рядового поліції Попадюка Дмитра Олександровича про адміністративне правопорушення серії ЕАН № 3620400 від 01 січня 2021 року, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн.

Згідно вказаної постанови вбачається, що 01.01.2021 о 10:37:42 водій, ОСОБА_1 , керував т/з без ввімкненого ближнього світла фар поза населеним пунктом, чим порушив п. 9.8 ПДР України - порушення вимог ПДР - з 01.10 по 01.05 на ТЗ поза населеним пунктом повинні бути ввімкнені денні ходові вогні або ближнє світло фар.

Порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки на території України відповідно до статті 41 Закону України «Про дорожній рух» регулюються Правилами дорожнього руху (далі - ПДР), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року N 1306.

Згідно пункту 9.8 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, під час руху механічних транспортних засобів у світлу пору доби з метою позначення транспортного засобу, що рухається, ближнє світло фар повинно бути увімкнене: а) у колоні; б) на маршрутних транспортних засобах, що рухаються по смузі, позначеній дорожнім знаком 5.8, назустріч загальному потоку транспортних засобів; в) на автобусах (мікроавтобусах), що здійснюють перевезення організованих груп дітей; г) на великовагових, великогабаритних транспортних засобах та транспортних засобах, що здійснюють дорожнє перевезення небезпечних вантажів; ґ) на транспортному засобі, що буксирує; д) у тунелях.

З 1 жовтня по 1 травня на всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу - ближнє світло фар, тобто з 1 жовтня по 1 травня на всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні.

Визначення денних ходових вогнів наведено у пункті 1.10 ПДР, а саме: денні ходові вогні - зовнішні світлові прилади білого кольору, передбачені конструкцією транспортного засобу, установлені спереду транспортного засобу і призначені для покращення видимості транспортного засобу під час його руху у світлий час доби.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що на водія покладено обов`язок з 1 жовтня по 1 травня поза населеними пунктами вмикати денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу - ближнє світло фар.

Частина 2 ст.122 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У відповідності до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, які стосуються правил дорожнього руху, зокрема частин перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 122 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

За приписами частини 1 статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон N 580-VIII) поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону N 580-VIII поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Окрім того, частиною 2 ст. 283 КУпАП визначено загальні вимоги до постанови про накладення адміністративного стягнення, яка має містити інформацію щодо особи правопорушника та обставин скоєння нею правопорушення.

Частиною 3 ст.283 КУпАП встановлюють, що постанова у справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених ч. 2 цієї статті, має містити також відомості, зокрема про технічний засіб, яким здійснено фото- або відеозапис.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

В розумінні статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до частини першої статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Частиною 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З наведеної норми слідує, що при прийнятті суб`єктом владних повноважень відповідного рішення таке рішення повинно містити інформацію про докази, які підтверджують викладені в ньому факти. У випадку ж відсутності посилань на певні докази, що підтверджують факт викладеного порушення суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Із змісту оскаржуваної постанови слідує, що позивач керував т/з без ввімкненого ближнього світла фар поза населеним пунктом, чим порушив п. 9.8 ПДР України.

Згідно п. 7 постанови вказано, що до неї додаються відео з камери А100135, А10138. Проте, даного відеозапису відповідачем до суду не надано.

Посилання представника відповідача на закінчення строку зберігання відеозапису події, суд оцінює критично, оскільки вказане не свідчить про обгрунтованість та законність винесення оскаржуваної постанови і не звільняє відповідача від обов'язку доведення вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Слід зазначити, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вчинення особою правопорушення, оскільки, саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Таким чином, з наявних матеріалів справи судом не встановлено, що у діях, які кваліфіковані відповідачем за ч. 2 ст.122 КУпАП є склад правопорушення, будь-яких заперечень та доказів, які могли б спростовувати твердження позивача, що наведені у позові про скасування постанови про адміністративне правопорушення відповідачем не надано.

При цьому, відзив не містить спростувань зазначених позивачем обставин та доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів:(п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05;п,53 Рішення ЄСПЛ у справі « Самейлюка Іллю Ігоровича проти України» від 15.10.2010 р., заява №38683/06; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява №12167/04).

У відповідності до ч.1 ст. 90 КАСУ суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Згідно ст.242 КАС України рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4009/04, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

У відповідності до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи матеріали справи, оскільки відсутні належні докази, які підтверджують факт скоєння позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП що, в свою чергу, свідчить про необґрунтованість винесення відповідачем оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про скасування постанови є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом скасування такої постанови та закриття провадження у справі.

Стосовно вимог позивача в частині визнання протиправними дій посадової особи, поліцейського батальйону патрульної поліції у місті Біла Церква Управління патрульної поліції у Київській області рядового поліції Попадюка Д.О., суд приходить до наступного.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Стосовно "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Стосовно поняття "охоронюваний законом інтерес" в тому ж Рішенні Конституційного Суду України вказано, що воно означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб саме у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням владно-управлінських дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Виходячи з викладеного саме скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності як рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, у сукупності з іншими доказами, дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до відповідальності, що відповідає завданням адміністративного судочинства.

В постанові Верховного Суду у справі № 742/2298/17 від 17.09.2020 суд дійшов висновку, що належним відповідачем у справах про скасування постанов про накладення адмінстягнення є орган, який таке стягнення застосував, а не конкретна посадова особа вказаного органу.

Отже, відповідні інспектори, поліцейські не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями ст. 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративне правопорушення.

Використання у зазначених вище нормах формулювань "від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення", "розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у ст. 222 - 244-20 КУпАП" вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному КАС України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 р. у справі за №724/716/16-а.

Так, Верховний Суд у вказаній справі виклав правовий висновок про те, що у справах про оскарження постанов про адміністративне правопорушення належним відповідачем у таких справах є саме орган, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.

Відповідно п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України місцевий загальний суд, як адміністративний суд може лише скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення, а тому позовні вимоги про визнання протиправними дій службової особи задоволенню не підлягають.

При цьому суд приймає до уваги доводи позивача щодо поважності причин пропуску строку для звернення до суду з позовом та вважає, що процесуальний строк пропущений з поважних причин, а тому підлягає поновленню.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд вважає можливим стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь держави судовий збір в розмірі 454,00 грн за подання позову до суду.

Керуючись ст. ст. 241-243, 246, 250-251, 286 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Визнати поважними причини пропуску строку на оскарження постанови поліцейського батальйону патрульної поліції у місті Біла Церква Управління патрульної поліції у Київській області рядового поліції Попадюка Д.О., серія ЕАН № 3620400 від 01 січня 2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Київській області ДПП, поліцейського батальйону патрульної поліції у міста Біла Церква Управління патрульної поліції у Київській області Попадюка Дмитра Олександровича про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити частково.

Скасувати постанову поліцейського батальйону патрульної поліції у місті Біла Церква Управління патрульної поліції у Київській області рядового поліції Попадюка Дмитра Олександровича, серія ЕАН № 3620400 від 01 січня 2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн.

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП, відносно ОСОБА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції (, 03048, м.Київ, вул. Федора Ернста, 3) на користь держави судовий збір в розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 коп.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням положень частини 4 статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом десяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя: Н.В. Сіромашенко