Справа № 280/5283/23
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2024-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 липня 2024 року м. Дніпросправа № 280/5283/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року в адміністративній справі №280/5283/23 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Запорізької обласної прокуратури (далі відповідач), в якому просила: стягнути із відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2020 у справі № 280/3918/20 про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організаційного та правового забезпечення Запорізької обласної прокуратури, починаючи з 14.11.2020р. по 05.10.2022р. в розмірі 743 194,40 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року позовні вимоги задоволено, а саме суд:

Стягнув із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2020р. у справі № 280/3918/20 про поновлення на посаді за період з 14.11.2020р. по 05.10.2022р. у розмірі 743 194,40 грн. (сімсот сорок три тисячі сто дев`яносто чотири гривні 40 копійок).

Відповідач, з рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2020р. у справі № 280/3918/20 частково задоволено позов, зокрема, поновлено ОСОБА_1 в Запорізькій обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді начальника відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Запорізької області.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23.06.2021р. апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2020р. без змін.

Постановою Верховного Суду від 06.10.2022р. задоволено касаційні скарги Запорізької обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2020р. та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23.06.2021р. у справі № 280/3918/20.

Вказані рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано, прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у справі № 280/3918/20.

Рішення першої інстанції обґрунтоване тим, що Запорізькою обласною прокуратурою не виконувалось рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2020р. у справі № 280/3918/20 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу.

Правомірність звільнення позивача згідно з наказом прокурора Запорізької області від 28.05.2020р. № 943к та поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу було предметом судового розгляду у справі № 280/3918/20, результат вирішення якої безпосередньо впливає на предмет спору у даній справі.

Оскільки у справі № 280/3918/20 у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, вказаний факт нівелює її право на стягнення у даних правовідносинах середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді.

Окрім того, наказом прокурора Запорізької області від 30.06.2020р. № 1163к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Запорізької області.

У зв`язку зі змінами в законодавстві щодо оформлення трудових відносин з державними службовцями у період дії карантину та реорганізацією органів прокуратури наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 19.11.2020р. № 2226к ОСОБА_1 звільнено з вказаної посади та наказом від 20.11.2020р. № 2228к призначено на посаду заступника начальника відділу організаційного та правового забезпечення Запорізької обласної прокуратури.

У подальшому наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 14.07.2021р. № 1044к позивача звільнено з посади та наказом від 14.07.2021р. - призначено на посаду заступника начальника відділу організаційного та правового забезпечення Запорізької обласної прокуратури, на якій ОСОБА_1 проходить службу по теперішній час.

Право позивача претендувати на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі матеріальний закон пов`язує виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу, фактичним допуском незаконно звільненого до роботи. При цьому, суд також обов`язково має встановити вину роботодавця у невиданні наказу про поновлення працівника на роботі.

Закони України «Про прокуратуру», «Про державну службу» виключають можливість особи одночасно обіймати посаду прокурора та посаду державного службовця.

У той же час, відділом кадрової роботи та державної служби ОСОБА_1 двічі направлено листи із роз`ясненнями щодо можливості поновлення на посаді та повторного проходження атестації (від 13.01.2022р. № 07-37вих-22 та від 20.05.2022р. № 07-234вих-22). Таким чином, відсутня вина Запорізької обласної прокуратури у затримці виконання рішення суду щодо поновлення позивача на посаді, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Отже, позивач. була працевлаштована в органах Запорізької обласної прокуратури у тому числі у період з 14.11.2020р. по 05.10.2022р. та отримувала заробітну плату з Державного бюджету України, виділену на забезпечення діяльності органів прокуратури.

Нарахована та сплачена заробітна плата за період з 14.11.2020р. по 05.10.2022р. складає 668469,92 грн.

Таким чином, вказана сума підлягає виключенню з розрахунку середнього заробітку, за час можливої затримки виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2020р. у справі 280/3918/20. Таким чином, позивач мала право на стягнення лише 52769,12 грн.

Також, строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору охоплюється спеціальною нормою ч. 5 ст. 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах ст. 233 КЗпП України.

Середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого, працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою в розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання судового рішення не входить до структури заробітної плати.

Таким чином, виходячи із наведеного вище, вбачається, що обставини, з якими позивач пов`язує порушення своїх прав, були відомі позивачу з 06.10.2022 р. (дата постанови Верховного Суду від 06.10.2022р., якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у справі № 280/3918/20 відмовлено), відтак у межах даної справи позивач звернувся за судовим захистом після закінчення строків, установлених ч. 5 ст. 122 КАС України.

Окрім того, суд першої інстанції помилково розглянув справу № 280/5283/23 у спрощеному позовному провадженні.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2020р. у справі № 280/3918/20, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема:

- визнано протиправним та скасовано рішення Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 09 квітня 2020 року №330 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки»;

- визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Запорізької області від 29 квітня 2020 року №725к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2020 року;

- визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Запорізької області від 28 травня 2020 року №943к, яким змінено наказ прокурора Запорізької області від 29.04.2020р. №725к щодо дати звільнення ОСОБА_1 та вирішено вважати ОСОБА_1 звільненою з посади начальника відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області з 28 травня 2020 року;

- поновлено ОСОБА_1 в Запорізькій обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді начальника відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Запорізької області, з 29 травня 2020 року;

- стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 травня 2020 року по 13 листопада 2020 року в розмірі 214 795,80 (двісті чотирнадцять тисяч сімсот дев`яності п`ять гривень 80 коп.) з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23.06.2021р. у справі № 280/3918/20, рішення Запорізького окружного адміністративного суду 13 листопада 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 06.10.2022р. у справі №280/3918/20, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2021 року, скасовано. Ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Наказом прокуратури Запорізької області від 30.06.2020р. №1163к, ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Запорізької області (посада державної служби категорії Б) за результатами добору шляхом укладення контракту з 02.07.2020р. на період дії карантину та до дня визначення переможця за результатами відбору на цю посаду відповідно до законодавства (а.с.65).

Наказом Запорізької обласної прокуратури від 19.11.2020р. №2226к, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Запорізької області за угодою сторін з 19.11.2020р. (а.с.66).

Наказом Запорізької обласної прокуратури від 20.11.2020р. №2228к, ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника відділу організаційного та правового забезпечення Запорізької обласної прокуратури (посада державної служби категорії Б) за результатами добору шляхом укладення контракту з 02.11.2020р. на період дії карантину та до дня визначення переможця за результатами відбору на цю посаду відповідно до законодавства (а.с.67).

Наказом Запорізької обласної прокуратури від 14.07.2021р. №1044к, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу організаційного та правового забезпечення Запорізької обласної прокуратури у зв`язку із закінченням строку дії контракту з 14.07.2021р. (а.с.68).

Наказом Запорізької обласної прокуратури від 14.07.2021р. №1045к, ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника відділу організаційного та правового забезпечення Запорізької обласної прокуратури (посада державної служби категорії Б) як таку, що успішно пройшла конкурсний відбір з 15.07.2021р. (а.с.69).

Вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2020р. у справі №280/3918/20 про поновлення на посаді начальника відділу організаційного та правового забезпечення Запорізької обласної прокуратури за період з 14.11.2020р. по 05.10.2022р., позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

За частиною 2 статті 372 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Не виконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини 2 статті 235 зазначеного Кодексу, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Суд зазначає, що стаття не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в разі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказує на його бажання бути поновленим на роботі.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно з статтею 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що наявність вини відповідача в затримці виконання судового рішення не є обов`язковою для задоволення заявлених вимог. Наявність вини випливає з норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно, без відкриття виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц і від 27 червня 2019 року у справі №821/1678/16, від 02 жовтня 2019 року у справі №823/1507/18, та правовою позицією колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України викладеною у постанові від 23 червня 2015 року у справі № 21-63а15.

Колегія суддів зазначає, що у даному випадку підлягають застосовуванню положення ст. 235 КЗпП України та ст. 255, 371, 372 КАС України, за якими судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно та негайно, без додаткового звернення з заявою.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Як зазначалось, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2020р. у справі № 280/3918/20, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема: поновлено ОСОБА_1 в Запорізькій обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді начальника відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Запорізької області, з 29 травня 2020 року.

У рішенні зазначено, що воно набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

При цьому у рішенні не було зазначено, що воно допущено до негайного виконання в частині поновлення на посаді.

Проте, негайне виконання рішення суду у відповідній частині прямо передбачено статтею 371 КАС України.

Тобто, виконання судового рішення від 13.11.2020р. про поновлення на посаді, не відбулося.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Суд не приймає посилання апелянта на те, що рішення суду про поновлення позивача на роботі не виконувалося не з вини апелянта, як суб`єкта владних повноважень, оскільки особою, уповноваженою на прийняття рішення щодо поновлення позивача на роботі є відповідач, як роботодавець.

Отже, оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення працівника на роботі за своєю суттю є компенсацією середнього заробітку, то за наявності підстав для цього вона підлягає стягненню з органу, у відносинах публічної служби з яким перебуває позивач.

Верховним Судом неодноразово розглядалось питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі і викладено правові висновки щодо цього питання, зокрема у постановах від 27 листопада 2019 у справі №802/1183/16-а, від 5 березня 2020 року у справі №280/360/19, від 31 липня 2019 року у справі №813/593/17, якими було зобов`язано обласні прокуратури здійснити відповідні виплати.

Щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення, суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок № 100, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин ).

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

За змістом рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2020р. у справі №280/3918/20, з урахуванням постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 23.06.2021р., середньоденна заробітна плата позивача становить 1 554,80 грн.

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 14.11.2020р. по 05.10.2022р. становить 743 194,40 грн. (1554,80 грн. х 478 днів).

Проте, статтею 236 КЗпП України передбачено право працівника на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі й законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за певних обставин.

Одночасно, фактичні обставини у цій справу вказують на те, що у спірний період (як правильно зауважив апеляційний суд) позивачка була працевлаштована у прокуратурі та перебувала на державній службі у цьому органі.

Між тим, оскаржуючи у судовому порядку своє звільнення з посади прокурора, позивачка засвідчила своє прагнення продовжувати працювати саме на посаді, з якої її незаконно звільнили. Вочевидь перебування позивача на посаді державної служби було вимушеним кроком за для свого фінансового забезпечення на період судового розгляду її справи.

Як вже зазначалось, саме роботодавець зобов`язаний виконати рішення суду щодо поновлення незаконно звільненого працівника на посаді безвідносно до поведінки такого працівника.

Поряд із цим, варто зауважити, що суть такого виду соціальної гарантії як стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення працівника на роботі полягає у компенсації такому працівникові грошових коштів, які він міг бути отримати, якби роботодавець не зволікав з його поновленням на роботі.

Повертаючись до спірних правовідносин саме у цій справі, суд констатує, що позивач у спірний період перебувала у трудових правовідносинах з прокуратурою, хоча на підставі проходження нею саме державної служби.

Кодекс законів про працю таку ситуацію врегулював шляхом введення такої законодавчої конструкції як «різниця в заробітку» за час затримки поновлення працівника на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Тож, в розрізі фактичних обставин цієї справи, суд першої інстанції мав би проаналізувати різницю у заробітній платі позивача, яку вона отримувала у спірний період, перебуваючи на відповідних посадах прокуратури (проходила державну службу), і у разі підтвердження факту отримання нею грошових коштів у меншому розмірі, ніж вона б отримувала перебуваючи на посаді прокурора у цьому органі, за умови вчасного її поновлення на цій посаді, стягнути різницю між цими двома грошовими сумами на користь позивачки.

Проте, ані встановлення цих фактичних обставин, а ні правозастосування статті 235 КЗпП України у розрізі стягнення на користь позивачки саме різниці в заробітку за час затримки, суд першої інстанції не здійснив.

Тому, суд вважає передчасними висновки суду першої інстанції щодо задоволення позову у повному обсязі, з огляду на помилкове правозастосування норм КЗпП України, які регулюють спірні правовідносини.

Викладене дає підстави для висновку про недотримання судом першої інстанції принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Подібні висновки щодо застосування зазначених норм права містяться в постанові Верховного Суду від 21 грудня 2023 року справа № 360/4404/21.

Так, у справі №360/4404/21 Верховним Судом встановлено, у період з 17 грудня 2020 року до 20 липня 2021 року рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі №360/2157/20 про поновлення позивача на посаді не виконувалось Луганською обласною прокуратурою. ОСОБА_3 у спірний період перебувала у трудових правовідносинах з Луганською обласною прокуратурою, хоча на підставі проходження нею саме державної служби. Кодекс законів про працю таку ситуацію врегулював шляхом введення такої законодавчої конструкції як різниця в заробітку за час затримки поновлення працівника на посаді, з якої його було незаконно звільнено. Верховний суд констатував, що в розрізі фактичних обставин цієї справи, суд апеляційної інстанції мав би проаналізувати різницю у заробітній платі ОСОБА_3 , яку вона отримувала у спірний період, перебуваючи на посаді головного спеціаліста в Луганській обласній прокуратурі (проходила державну службу), і у разі підтвердження факту отримання нею грошових коштів у меншому розмірі, ніж вона б отримувала перебуваючи на посаді прокурора у цьому органі, за умови вчасного її поновлення на цій посаді, стягнути різницю між цими двома грошовими сумами на користь позивачки. Направляючи справу на новий апеляційний розгляд Суд вказав, що апеляційним судом не здійснено ані встановлення цих фактичних обставин, а ні правозастосування статті 235 КЗпП України у розрізі стягнення на користь позивачки саме різниці в заробітку за час затримки.

Як зазначалось, наказом прокуратури Запорізької області від 30.06.2020р. №1163к, ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Запорізької області (посада державної служби категорії Б) за результатами добору шляхом укладення контракту з 02.07.2020р. на період дії карантину та до дня визначення переможця за результатами відбору на цю посаду відповідно до законодавства (а.с.65).

Наказом Запорізької обласної прокуратури від 19.11.2020р. №2226к, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Запорізької області за угодою сторін з 19.11.2020р. (а.с.66).

Наказом Запорізької обласної прокуратури від 20.11.2020р. №2228к, ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника відділу організаційного та правового забезпечення Запорізької обласної прокуратури (посада державної служби категорії Б) за результатами добору шляхом укладення контракту з 02.11.2020р. на період дії карантину та до дня визначення переможця за результатами відбору на цю посаду відповідно до законодавства (а.с.67).

Наказом Запорізької обласної прокуратури від 14.07.2021р. №1044к, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу організаційного та правового забезпечення Запорізької обласної прокуратури у зв`язку із закінченням строку дії контракту з 14.07.2021р. (а.с.68).

Наказом Запорізької обласної прокуратури від 14.07.2021р. №1045к, ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника відділу організаційного та правового забезпечення Запорізької обласної прокуратури (посада державної служби категорії Б) як таку, що успішно пройшла конкурсний відбір з 15.07.2021р. (а.с.69).

Згідно наявних в матеріалах справи документах позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем у спірний період та отримала заробітну плату в розмірі 668469,92 грн.

Відтак, отримана позивачкою заробітна плата в розмірі 668469,92 грн. підлягає врахуванню при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Ураховуючи отримувану позивачкою у спірний період заробітну плату під час перебування на посаді в прокуратурі в розмірі 668469,92 грн., на користь позивачки підлягає стягненню різниця у заробітній платі в сумі 74 724,48 грн.

Щодо посилання апелянта на порушення позивачем строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 КАС України).

Відповідно до частини 3 статті 123 КАС України у разі, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Частиною 1 статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції на час спірних правовідносин встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 Верховний Суд визначив природу вимоги про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, та дійшов висновку, що такий спір є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.

Відповідно до парової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 26 травня 2022 року у справі № 420/10861/21, До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми. Позовні вимоги стосуються стягнення належної йому заробітної плати, які, відповідно до статті 233 КЗпП України, не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 808/1271/18, від 22 квітня 2021 року у справі № 826/8789/18.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині 2 статті 233 КЗпП України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Колегія суддів зазначає про те, що спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною 5 статті 122 КАС України.

Водночас положення КАС України не містять норми, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Частиною 2 статті 233 КЗпП України у редакції на час спірних правовідносин установлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Позовні вимоги стосуються стягнення належної йому заробітної плати, які, відповідно до статті 233 КЗпП України, не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 808/1271/18, від 22 квітня 2021 року у справі № 826/8789/18, від 26 травня 2022 року у справі № 420/10861/21.

Щодо посилання скаржника на те, що розгляд цієї справи не міг відбуватись за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки вона не є справою незначної складності.

Відповідно до частини 1 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Частиною 2 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно із частиною 3 статті 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Водночас, частиною 4 статті 257 КАС України передбачено вичерпний перелік справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, а саме справи щодо: оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; примусового відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 6 статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо: прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище; інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

З цими положеннями співвідносяться (частково) норми частини 1 статті 263 КАС України, яка визначає особливості розгляду окремих категорій справ незначної складності щодо: 1) оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію; 2) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; 3) припинення за зверненням суб`єкта владних повноважень юридичних осіб чи підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців у випадках, визначених законом, чи відміни державної реєстрації припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців; 4) стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження та сума яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо в`їзду (виїзду) на тимчасово окуповану територію).

Згідно із частиною 5 статті 12 КАС України умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Аналізуючи наведені положення процесуального закону у контексті доводів відповідача, колегія суддів вважає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина 6 статті 12 КАС України), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина 4 статті 12 КАС України) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 257 КАС України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22 липня 2021 року в справі №460/6542/20, від 30 червня 2022 року у справі №640/27145/20, від 21 вересня 2023 року у справі № 380/25627/21 та інші.

Таким чином, суд констатує, що ця справа не належить до справ незначної складності у значенні частини 6 статті 12 КАС України, однак якщо суд дійде висновку про їх незначну складність заборони для її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, відсутні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для зміни судового рішення.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року в адміністративній справі №280/5283/23 задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року в адміністративній справі №280/5283/23 змінити.

В абзаці першому резолютивної частини рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року в адміністративній справі №280/5283/23 вислів «задовольнити» замінити на «задовольнити частково».

В абзаці другому резолютивної частини рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року в адміністративній справі №280/5283/23 вислів « 743194,40 грн. (сімсот сорок три тисячі сто дев`яносто чотири гривні 40 копійок)» замінити на « 74724,48 грн. (сімдесят дві тисячі сімсот двадцять чотири гривні 48 копійок).»

Доповнити рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року в адміністративній справі №280/5283/23 новим абзацом «У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити».

В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року в адміністративній справі №280/5283/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко