Справа № 320/16324/23
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2024-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2024 року м. Київ № 320/16324/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 02.03.2023 № 66;

- зобов`язати відповідача зарахувати позивачу до страхового стажу період роботи з 25.01.1991 по 09.03.1994 в Державному бюджетному закладі охорони здоров`я Амурської області «Селемджинська лікарня» (бувша Златоустовська лікарня), що знаходиться на території російської федерації;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 22.02.2023 № 1267 та здійснити перерахунок пенсії з урахуванням страхового стажу за період роботи з 25.01.1991 по 09.03.1994 в Державному бюджетному закладі охорони здоров`я Амурської області «Селемджинська лікарня» (бувша Златоустовська лікарня), що знаходиться на території російської федерації.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що відповідач прийняв рішення яке не відповідає чинному законодавству та безпідставно не зарахував при призначенні пенсії за віком, до страхового стажу період роботи з 25.01.1991 по 09.03.1994 в Державному бюджетному закладі охорони здоров`я Амурської області «Селемджинська лікарня» (бувша Златоустовська лікарня), оскільки цей період роботи зазначений в трудовій книжці, а також ним було надано до Пенсійного фонду підтверджуючі документи. Враховуючи викладене, позивач звернулася до пенсійного органу за перерахунком пенсії та щодо зарахування зазначеного періоду роботи до страхового стажу, однак відповідачем було відмовлено у здійсненні перерахунку пенсії.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.06.2023 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання (у письмовому провадженні).

Відповідач позов не визнав та подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, оскільки при розгляді заяви позивача діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством. Посилаючись на приписи статті 40 Закону україни "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", якою обумовлено, що заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку зазначив про відсутність підстав для зарахування спірного періоду роботи позивача до страхового стажу.

Додатково вказав, що заперечує проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн, у зв`язку з тим, що гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Дана справа не є складною, не вимагає від адвоката надмірних зусиль для пошуку нормативно-правових актів та судової практики, а тому відповідний вид роботи є неспівмірним у розумінні частини п`ятої статті 134 КАС України.

Судом встановлено, що сторони належним чином повідомлені про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження шляхом надсилання тексту судового рішення на адреси відповідних електронних пошт, про що свідчать наявні в матеріалах справи звіти Інтернет провайдера.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.07.2024 суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі співвідповідача.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером та отримує пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 виданого 29.11.2022 Пенсійним фондом України.

22.02.2023 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України Київської області із заявою № 1267 про перерахунок пенсії та донарахування стажу роботи відповідно до довідки Державного бюджетного закладу охорони здоров`я Амурської області «Селемджинська лікарня» (бувша Златоустовська лікарня) від 17.02.2023 № 6 і здійснення перерахунку пенсії з урахуванням довідки про заробітну плату № 7 від 17.02.2023 .

За принципом екстериторіальності зазначена заява була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області, яким було прийнято відповідне Рішення від 02.03.2023 № 66 про відмову в перерахунку пенсії щодо донарахування стажу згідно наданих довідок.

Рішення вмотивовано тим, що 23.12.2022 набрав чинності Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» від 01.12.2022 № 2783-IX, відповідно до якого зупинено у відносинах, зокрема, з російською федерацією дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22.01.1993 і ратифікованої Законом України від 10.11.1994 № 240/94-ВР та Протоколу до Конвенції про правову про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 10.01.1993, вчиненого від імені України у м. Москві 28.03.1997 і ратифікованого Законом України від 03.03.1998 № 140/98-ВР.

Крім того, документи необхідні для призначення пенсії, зокрема, про стаж роботи до 31.12.1991, уточнюючи довідки про пільговий характер роботи, про навчання, про цивільний стан особи та інші документи враховуються при призначенні пенсії у разі проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений, передбаченого статтею 4 Конвенції, що скасовує вимоги легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961.

Судом встановлено, що при призначенні пенсії позивача відповідачем не зараховано до стажу її роботи періоди роботи з 25.01.1991 по 09.03.1994 в Державному бюджетному закладі охорони здоров`я Амурської області «Селемджинська лікарня» (бувша Златоустовська лікарня), окрім підстав викладених у рішенні від 02.03.2023 № 66, з підстав неналежного оформлення у трудовій книжці записів про період роботи позивача.

Не погоджуючись з правомірністю рішення відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання його протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, з приводу чого суд зазначає таке.

Предметом позову у цій справі є питання про наявність правових підстав для зарахування позивачу до страхового стажу період роботи з 25.01.1991 по 09.03.1994 в Державному бюджетному закладі охорони здоров`я Амурської області «Селемджинська лікарня» (бувша Златоустовська лікарня), що знаходиться на території російської федерації.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі Закон № 1788-XII) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій встановлені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), який набрав чинності 01.01.2004.

Статтею 5 Закону № 1058-IV (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону № 1058-IV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

У частині першій статті 9 Закону № 1058-IV наведено види пенсійних виплат: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно із статтею 10 Закону № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії, призначається один із цих видів за її вибором.

Частиною першою статті 26 Закону № 1058-ІV унормовано, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Частиною другою статті 24 Закону № 1058-ІV унормовано, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як встановлено судом, позивачу була призначена пенсія за віком відповідно до Закону України № 1058-ІV з 06.08.2022, після досягнення 60 річного віку, з урахуванням страхового стажу 35 років 8 місяців 25 днів.

Суд зазначає, що позивач дізнавшись про незарахування до страхового стажу її періодів роботи з 25.01.1991 по 09.03.1994 в Державному бюджетному закладі охорони здоров`я Амурської області «Селемджинська лікарня» (бувша Златоустовська лікарня) звернулася до Пенсійного органу із заявою про перерахунок пенсії із зарахуванням зазначеного періоду роботи до страхового стажу у відповідності до довідки від 17.02.2023 № 6 та з урахування довідки про заробітну плату від 17.02.2023 № 7.

Як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_1 серія НОМЕР_2 , зокрема записів 11-12 позивач з 25.01.1991 року по 10.03.1994 працювала у Златоустіській лікарні на території російської федерації.

Відповідно до відомостей довідки, наданої 17.02.2023 за № 6 Державною бюджетною установою охорони здоров`я Амурської області "Селемджинська лікарня", ОСОБА_1 працювала в державній бюджетній установі охорони здоров`я Амурської області "Селемджинська лікарня" з 25.01.1991 року (наказ № 3 від 25.01.1991 року) по 09.05.1994 (наказ № 16 від 20.09.1994). Додатково у зазначеній довідці зазначено, що Златоустівська дільнична лікарня є структурним підрозділом Державного бюджетного закладу охорони здоров`я Амурської області «Селемджинська лікарня» і знаходиться за адресою: Амурська область, Селемджинський район, п. Златоустовск. Підстави видачі довідки: книги приказів 1991-1994 років, особові рахунки 1991-1994 років.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що відповідачем відмовлено у дозарахуванні до страхового стажу позивача період її роботи в російській федерації відповідно до довідки № 6 від 17.02.2023 та довідки про заробітну плату № 7 від 17.02.2023 (з 25.01.1991 по 09.03.1994), оскільки відповідно до Закону України "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року" № 2783-IX від 23.12.2022 року, у відносинах з російською федерацією зупинено дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах.

Також у вказаному рішенні зазначено про те, що документи необхідні для призначення пенсії, зокрема, про стаж роботи до 31 грудня 1991 року, уточнюючі довідки про пільговий характер роботи, про навчання, про цивільний стан особи та інші документи враховуються при призначенні пенсії у разі проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений, передбаченого статтею 4 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05 жовтня 1961 року.

Статтею 62 Закону № 1788-XII передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, в тому числі і спеціальний, є трудова книжка.

Відповідно до статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637), відповідно до пункту 1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 637 у разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудовою стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 3 Порядку № 637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно абзаців 1, 2, 4 пункту 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада: характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи, первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110, трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно з пунктом 2.1 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до пункту 2.14 Інструкції № 58 у графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок пишеться повне найменування підприємства.

Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу.

У графі 3 пишеться: "Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво" із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у "Класифікаторі професій".

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 № 301 визначено, що за порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж позивача є його трудова книжка. При цьому, лише у разі відсутності трудової книжки або записів в ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів чи показань свідків.

Тобто, законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04.07.2023 у справі № 580/4012/19.

Записи у трудовій книжці позивача у спірний період з 25.01.1991 по 10.03.1994 містять інформацію про роботу позивача, про прийняття на роботу та звільнення з роботи. При цьому, відповідачем не було у спірному рішенні надано правової оцінки щодо невідповідності зазначених записів трудової книжки позивача приписам чинного законодавства.

У постанові від 11.11.2020 у справі № 677/831/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі. При цьому витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу.

Згідно зі статтею 101 Закону № 1788-XII органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також: за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Виходячи з викладеного, відповідач наділений Законом повноваженнями щодо перевірки наданих позивачем документів, зробити відповідні запити, витребувати необхідні підтверджуючі документи.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду доказів того, що ним вчинялися дії з метою з`ясування відповідності записів про роботу позивача у спірний період з метою усунення сумнівів щодо дійсності цього факту, зокрема, шляхом направлення запитів до колишнього роботодавця позивача або архівних установ задля перевірки обґрунтованості відповідних записів.

Водночас, підставою для відмови у донарахуванні стажу з тих підстав, що документи необхідні для призначення пенсії, зокрема, про стаж роботи до 31.12.1991, уточнюючи довідки про пільговий характер роботи, про навчання, про цивільний стан особи та інші документи враховуються при призначенні пенсії у разі проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений, передбаченого статтею 4 Конвенції, що скасовує вимоги легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961.

Щодо вмотивування відповідачем свого рішення, що 23.12.2022 набрав чинності Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» від 01.12.2022 № 2783-IX, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності і Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13.03.1992, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14.01.1993, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Отже, наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг регламентовано положеннями статті 8 Закону № 1058-ІV.

Обрахування пенсії проводиться із заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються у трудовий стаж.

Згідно із статтею 11 Угоди від 13.03.1992 передбачено, що необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані в установленому порядку на території держав-учасниць СНД і держав, які входили в склад СРСР до 01.12.1991, приймаються на території держав-учасниць Співдружності без легалізації.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

За таких обставин відповідач, не приймаючи рішення щодо заяви позивача про перерахунок пенси за віком на підставі отриманих довідок про отриману заробітну плату за період його трудової діяльності на території російської федерації для перерахунку пенсії за віком як це передбачено Порядком № 22-1, не мав права відмовити у здійсненні такого перерахунку.

Наявні в особи первинні документи, які стосуються її роботи або служби, не можуть бути не визнані суб`єктом влади або позбавляти особу права на отримання пенсії тільки з тих міркувань, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України було припинено співробітництво з країною-агресором. У цьому випадку право позивача на призначення пенсії ніяк не пов`язується з такими обставинами, як припинення дипломатичних відносин з вказаною державою та обмін поштою.

Аналогічна правова позиція викладено у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2024 у справі № 620/16009/23.

За таких обставин, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області є протиправним. Відтак позовні вимоги є обґрунтованими та, відповідно, підлягають задоволенню.

Крім того, порушені права позивача підлягають захисту також шляхом зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу відповідний період роботи та здійснити перерахунок пенсії, що не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Так, згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

З урахуванням тієї обставини, що дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко зазначений законодавчо, у даному випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів на підтвердження правомірності прийнятого рішення.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що рішення відповідача від 02.03.2023 № 66, є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача зарахувати позивачу до страхового стажу період роботи з 25.01.1991 по 09.03.1994 в Державному бюджетному закладі охорони здоров`я Амурської області «Селемджинська лікарня» (бувша Златоустовська лікарня), що знаходиться на території Російської Федерації.

Крім того, з метою належного захисту порушеного права позивача слід зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 22.02.2023 № 1267 про перерахунок пенсії та здійснити перерахунок пенсії з урахуванням страхового стажу за період роботи з 25.01.1991 по 09.03.1994 в Державному бюджетному закладі охорони здоров`я Амурської області «Селемджинська лікарня» (бувша Златоустовська лікарня).

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Стосовно клопотання позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, в силу положень частини другої цієї статті, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, зокрема, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною четвертою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Аналізуючи наведені вище норми, суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі стороною, яка хоче компенсувати судові витрати. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання таких послуг та їх вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 23.04.2019 в адміністративній справі № 826/9047/16 та 12.08.2018 в адміністративній справі № 810/4749/15.

При цьому за змістом положень частини сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом встановлено, що між Адвокатом Сікорською Ольгою Миколаївною та ОСОБА_1 (позивачем) укладено договір про надання правової (правничої) допомоги від 11.04.2023, за умовами якого адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Відповідно до пункту 11 договору гонорар за цим Договором становить узгоджену Сторонами фіксовану суму за кожен вид правової допомоги, яку надає Адвокат згідно із пунктом 1 даного договору, незалежно від кількості фактично витрачених годин. Крім того, порядок розрахунків, умови та строк оплати вартості правової допомоги за цим договором, визначається в актах наданої правової допомоги, які підписуються сторонами та є невід`ємними частинами договору.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що на підтвердження надання позивачу правової допомоги до матеріалів позовної заяви приєднано копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю КС № 7341/10, ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1385214, договору про надання правової допомоги від 11.04.2023 № 28/2023, укладеного між позивачем та Адвокатом Сікорською Ольгою Миколаївною, відповідно до умов якого останній надає позивачу правову допомогу шляхом представництва інтересів позивача в усіх судових інстанціях.

У свою чергу наявні в матеріалах адміністративної справи акт наданої правової допомоги від 11.04.2023 до договору про надання правової допомоги від 11.04.2023, з якого вбачається, що позивачу були надані наступні послуги: складено 1 адвокатський запит (передбачено пунктом 11.1 Договору) 1000,00 грн; акт наданої правової допомоги від 25.04.2023 до договору про надання правової допомоги від 11.04.2023, з якого вбачається, що позивачу були надані наступні послуги: складено позовну заяву (передбачено пунктом 11.2 Договору) 5000 грн, свідчать про отримання позивачем наведених вище послуг та їх оплату в повному обсязі.

Враховуючи викладене, беручи до уваги категорію даної справи та предмет доказування, а також надані позивачем документи на підтвердження отримання ним правової допомоги та оплату її вартості, суд дійшов висновку, що витрати у сумі 6000,00 грн, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, підлягають відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на викладене витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору у сумі 1073,60 грн, підлягають відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 78, 90, 139, 143, 205, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 02.03.2023 № 66.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (ідентифікаційний код: 20453063, місцезнаходження: м. Ужгород, Народна площа, буд. 4) зарахувати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до страхового стажу період роботи з 25.01.1991 по 09.03.1994 в Державному бюджетному закладі охорони здоров`я Амурської області «Селемджинська лікарня» (бувша Златоустовська лікарня).

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (ідентифікаційний код: 20453063, місцезнаходження: м. Ужгород, Народна площа, буд. 4) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) від 22.02.2023 № 1267 та здійснити перерахунок пенсії з урахуванням страхового стажу за період роботи з 25.01.1991 по 09.03.1994 в Державному бюджетному закладі охорони здоров`я Амурської області «Селемджинська лікарня» (бувша Златоустовська лікарня).

5. Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (ідентифікаційний код: 20453063, місцезнаходження: м. Ужгород, Народна площа, буд. 4) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 (шість тисяч гривень) грн 00 коп.

6. Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (ідентифікаційний код: 20453063, місцезнаходження: м. Ужгород, Народна площа, буд. 4) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.