Справа № 380/15104/23
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2024-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/15104/23 пров. № А/857/7541/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року (головуючий суддя Гавдик З.В., м. Львів) у справі № 380/15104/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України про визнання незаконним і скасування рішення,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення від 05.03.2023, прийняте інспектором прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , про відмову в перетині державного України громадянину України, який досяг 16-річного віку.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що незважаючи на наявність у нього всіх належних для перетину кордону документів, органом Державної прикордонної служби відмовлено йому в перетинанні державного кордону.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, відтак має право на перетин державного кордону відповідно до п. 2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції стосовно того, що однією з вимог для перетину ним кордону є наявність документів, що підтверджують інвалідність, оскільки позивач перетинав державний кордон в порядку п. 2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України як особа, що має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та для перетину державного кордону надав діючий паспорт громадянина України для виїзду за кордон та тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_2 з відповідною відміткою. Вказує, що ним було надано ІНФОРМАЦІЯ_2 ряд документів, серед яких оригінали документів, що підтверджують інвалідність його матері, родинні зв`язки та спільне проживання. Вважає, що повторне надання документів при перетині державного кордону є недопустимим.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач письмовий відзив на апеляційну скаргу не подав.

Враховуючи вимоги статті 311 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 05.03.2023 ОСОБА_1 прямував у Республіку Польщу через міжнародний автомобільний пункт пропуску Угринів-Долгобичув.

Для перетину державного кордону України надав діючий паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 , виданий органом - 0719 12.08.2021 (дійсний до 12.08.2031) та тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_2 від 11.04.2019, в якому у розділі «Особливі відмітки» зазначено, що він має право на відстрочку від призову по мобілізації згідно абз.11 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію».

Рішенням інспектора прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 від 05.03.2023 відмовлено позивачу у перетинанні державного кордону на виїзд з України.

Зі змісту вказаного рішення судом встановлено, що на підставі Закону України Про правовий режим воєнного стану, Указу Президента №64/20/22 Про введення воєнного стану в Україні, а також Закону України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року ОСОБА_1 тимчасово обмежено у праві виїзду з України, з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон.

Позивач не погодився з таким рішенням, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом про його скасування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано документів, передбачених Порядком №57, відтак оскаржуване рішення винесене відповідачем на підставі та в межах повноважень, встановлених законом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України «Про правовий режим воєнного стану» № 389-VІІІ від 12.05.2015 (далі - Закон № 389-VІІІ).

Так, згідно ст. 1 Закону № 389-VІІІ воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ч. 2 ст. 2 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Пунктом 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Відповідно до п. 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діяв на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21 жовтня 1993 року (далі Закон №3543-XII) в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Системний аналіз наведених вище правових норм, надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що право особи на вільний перетин державного кордону України, тобто вільне залишення території України, може бути обмежено в умовах воєнного стану.

Правилами перетинання державного кордону України ( далі Правила ), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 , визначений порядок перетинання громадянами України державного кордону.

За змістом пункту 2 Правил у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.

Пунктом 12 Правил визначено, що для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспортні, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень. Паспортні та підтверджуючі документи громадян, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону з метою встановлення їх дійсності та належності громадянину, який їх пред`являє. У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

Пунктами 2-1 та 2-2 Правил встановлений перелік осіб, які мають право на перетин кордону у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану, а також підстав перетину ними кордону та документів, які необхідно надати для підтвердження таких підстав.

Так, згідно абзацу 4 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право, зокрема, особи, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд.

При цьому, згідно абзацу 12 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону виїзд за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, зазначених в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому пункту 2-1 та пункті 2-2 цих Правил, може здійснюватися самостійно без осіб з інвалідністю, на підставі довідки про перебування таких осіб з інвалідністю на консульському обліку, документів (їх нотаріально засвідчених копій), що дають право на виїзд, які передбачені відповідно в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту та пункті 2-2 цих Правил, та документів, зазначених у пункті 2 цих Правил.

Згідно з пунктом 2-6 Правил (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також пункті 2-14 цих Правил.

Апеляційний суд звертає увагу, що у пункті 2.6 Правил врегульовано право перетину кордону « також інших військовозобов`язаних осіб, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил».

Таке формулювання, вжите у нормативному акті, означає, що нормою пункту 2.6 Правил додатково ( «також» ) надається право на перетин кордону іншим військовозобов`язаним особам, крім зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил.

Як встановлено, позивач мав намір перетнути державний кордон України як особа, яка не підлягає призову на військову службу під час мобілізації», так як має матір з інвалідністю 1 групи і вважав, що право на такий перетин кордону він має на підставі п.2.6 Правил, на підтвердження чого надав для прикордонного контролю тимчасове посвідчення військовозобов`яного з відміткою, зробленою начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 , про те, що він має право на відстрочку від призову по мобілізації згідно абз.11 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію».

Статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-ХІІ (далі - Закон № 3543-ХІІ ) передбачено підстави для звільнення від призову на військову службу під час мобілізації.

Так, згідно абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин ) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Наведене дає підстави для висновку про те, що позивач відповідно до абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII під час мобілізації ( яка оголошується відповідним Указом Президента України ) не підлягає призову на військову службу як особа, яка має матір із числа осіб з інвалідністю I групи.

Колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що така обставина, як наявність у військовозобов`язаної особи матері з інвалідністю 1 чи 2 групи, надавала право ( на час виникнення спірних правовідносин ) на виїзд за межі України громадян України чоловічої статі відповідно до п.2.1 Правил.

Отже, позивач підпадає під перелік осіб, яким надавалося право на виїзд з України, визначений у п.2.1. Правил, що виключає можливість його попадання в категорію «інші військовозобов`язані особи, крім зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації», визначену п.2.6. Правил.

Тому при перетині кордону ОСОБА_1 відповідно до абзацу 12 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону був зобов`язаний надати документи (їх нотаріально засвідчені копії), що дають право на виїзд, які передбачені відповідно в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту та пункті 2-2 цих Правил, та документи, зазначені у пункті 2 цих Правил.

Оскільки, як встановлено і визнається позивачем, для перетину державного кордону України він надав лише паспорт громадянина України для виїзду за кордон та тимчасове посвідчення військовозобов`язаного, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність відмови в перетинанні державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 і про відмову у задоволенні позову.

Інші доводи та аргументи скаржника, наведені ним у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року (головуючий суддя Гавдик З.В., м. Львів) у справі № 380/15104/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар