Справа № 160/16601/20
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем необґрунтовано здійснено нарахування сум податкових зобов`язань зі сплати податку на землю. Зазначає, що придбане нерухоме майно має функціональне призначення - будівля ресторану та розміщене на земельній ділянці, задіяне у господарській діяльності позивача та відповідає обраним видам економічної діяльності. За змістом Податкового кодексу України обов`язок сплати земельного податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законодавством порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю земельну ділянку для проведення господарської діяльності.
Заперечуючи проти позовних вимог, до суду Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області було подано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначає, що за позивачем зареєстровані об`єкти нежитлової нерухомості, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,1712 га (частка користування - 91,52%, площа частки користування - 0,1567 га) за адресою: АДРЕСА_1 . З урахуванням викладеного, позивачу, як користувачу вищезазначеної земельної ділянки, сформовано та винесено податкові повідомлення-рішення із земельного податку за 2019-2020 роки. Зазначає, що позивач не зареєстрований як платник єдиного податку за видами економічної діяльності, які передбачають безпосереднє використання землі. На підтвердження факту використання земельної ділянки у господарській діяльності, позивачем не надано до суду жодних доказів, окрім письмових пояснень, що ставить під сумнів твердження позивача про те, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , задіяна у господарській діяльності. Аналізуючи інформацію та фотознімки приміщення будівлі ресторану «Маяк», розміщені на веб-сайті «Сетам», відповідач вважає, що стан нежитлових приміщень будівлі ресторану «Маяк» непридатний для здійснення будь-якої господарської діяльності.
10.02.2021 року позивачем подано заперечення на відзив на позовну заяву в яких зазначено, що позивачем не укладалось договорів про оренду землі для розміщення будівлі ресторану «Маяк», а розрахунок податку на землю здійснено відповідачем самостійно, виходячи з первинних правовстановлюючих документів на будівлю ресторану. На земельній ділянці, на яку розраховано податок на землю, розташовано єдиний об`єкт нерухомого майна, що безпосередньо придбано з метою провадження господарської діяльності згідно визначеним видам діяльності фізичної особи-підприємця.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.02.2021 року вирішено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.04.2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, на стороні відповідача Дніпровська міська рада, про скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 29.09.2021 року апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у справі № 160/16601/20 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07.12.2023 року касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року скасовано, а справу № 160/16601/20 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.01.2024 року прийнято до свого провадження адміністративну справу № 160/16601/20 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, на стороні відповідача Дніпровська міська рада, про скасування податкових повідомлень-рішень.

22.01.2024 року представником третьої особи до суду подані пояснення у справі, в яких він просить відмовити у задоволення позовної заяви у повному обсязі та зазначає, що задоволення позовних вимог призведе до недоотримання місцевим бюджетом доходів від сплати земельного податку, а отже порушуються визначальні матеріальні потреби суспільства, інтереси держави в цілому, оскільки ослаблюються економічні основи місцевого самоврядування, що призводить до неможливості забезпечення виконання відповідних програм.

25.01.2024 року позивачем до суду було подано уточнену позовну заяву, в якій зазначено, що відповідач при прийнятті рішення щодо нарахування податку на землю не мав відомостей з державного земельного кадастру, які б надали підстави нарахування податку на землю, відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України.

01.02.2024 року відповідачем надано відзив на позовну заяву в якому він просить у задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю. Зазначає, що керуючись пунктом 286.5 статті 286 Податкового кодексу України та з урахуванням статті 269 та статті 270 Податкового кодексу України, позивачу сформовані податкові повідомлення-рішення щодо суми нарахованих податкових зобов`язань із земельного податку за 2019-2020 роки, а саме: податкове повідомлення-рішення від 21 березня 2019 року №6595-5250-0463 на суму 305 740,81 грн та податкове повідомлення-рішення від 24 квітня 2020 року №27473-5140-0463 на суму 305 740,81 грн. Вказує, що при розрахунку земельного податку враховані коефіцієнти (зональний, сукупний локальний та функціонального використання) згідно довідки ДЗК. Сума земельного податку за 2019-2020 роки розрахована наступним чином: 581,21 (базова вартість 1 кв.м. у 2019 році та 2020 роках)*3,73 (зональний коефіцієнт) *1,20 (сукупний локальний коефіцієнт)/2,50 (коефіцієнт функціонального використання) *0,1567 (площа га)*3 (%ставка податку). Відповідно, сума земельного податку за 2019-2020 роки становить: 305 740,81 грн.=1567*581,21*3,73*1,20*2,5)*3%.

19.02.2024 року відповідачем надано відзив на уточнену позовну заяву в якому він просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що нормативно-правові акти не зобов`язують контролюючий орган дотримуватись висновків, викладених у узагальнюючих податкових консультаціях та зазначає, що ДПС у своїй діяльності керується Конституцією і Законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Стверджує, що до нового власника об`єкта нерухомості переходить і встановлений податковим законом обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку (орендну плату), на якій розташоване набуте ним майно.

09.03.2024 року представником третьої особи до суду подані пояснення у справі, в яких він зазначає, що позивач нехтує своїм обов`язком щодо оформлення речових прав на користування земельною ділянкою по місцю розташування нерухомого майна, що призводить до безпідставного збереження грошових коштів та недоотримання плати за землю до місцевого бюджету. Вказує, що долучені позивачем роз`яснення Мінфіну, не звільняють від необхідності внесення плати землю, оскільки використання землі в України є платним.

27.03.2024 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач підтримав позовні вимоги з підстав наведених в позовній заяві.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Справу розглянуто 19.06.2024 року в письмовому провадженні відповідно вимог статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив та зазначає наступне.

Судом встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрований суб`єктом підприємницької діяльності 22.10.2019 року, згідно витягу з реєстру платників єдиного внеску №2034 від 28.10.2019 року є платником єдиного податку 3 групи зі ставкою 5% без ПДВ.

Видами діяльності за КВЕД є: 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний); 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами; 77.33 Надання в оренду офісних машин і устаткування, у тому числі комп`ютерів; 56.30 Обслуговування напоями; 56.21 Постачання готових страв для подій; 82.30 Організування конгресів і торговельних виставок; 96.01 Прання та хімічне чищення текстильних і хутряних виробів; 56.29 Постачання інших готових страв; 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; 55.10 Діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розміщування.

Позивач є власником наступного нерухомого майна:

- на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна посвідченого 31.07.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. та зареєстрованого в реєстрі за №599 - частина будівлі ресторану «МАЯК» літ. А-6, приміщення І поверху поз. 1-67, І-V, загальною площею 1060,4 кв.м., II поверху поз. 1-56, І-V, загальною площею 910,4 кв.м., III поверху поз. 1-23, І,II загальною площею 237,3 кв.м., рампа з навісом літ.а, сходи літ.а1, приямок літ. а2, ганок літ.а;

- на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна, посвідченого 31.07.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. та зареєстрованого в реєстрі за №600 - нежиле приміщення, V поверху поз. 1-7, 9-15, І-VІ, загальною площею 322,9 кв.м., у будівлі ресторану «МАЯК», літ. А-6;

- на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна, посвідченого 31.07.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. та зареєстрованого в реєстрі за №601 - приміщення, VI поверху поз. 1-16, І-VІ, загальною площею 330,3 кв.м., у будівлі ресторану «МАЯК», літ. А-6.

04.12.2020 року позивачем було отримано податкові повідомлення-рішення №6595-5250-0463 від 21.03.2019 року та №27473-5140-0463 від 24.04.2020 року, якими податковим органом визначено зобов`язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб на наступні суми:

- податкове повідомлення - рішення №6595-5250-0463 від 21.03.2019 року на суму 305 740,81 грн.;

- податкове повідомлення - рішення №27473-5140-0463 від 24.04.2020 року на суму 305 740,81 грн.

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями по земельному податку з фізичних осіб, як по суті встановлених в них правопорушень, так із процедурних порушень, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно статті 206 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХIII Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України передбачено, що об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Таким чином, обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Відповідно статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно статті 126 Земельного кодексу України право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За правилами пункту 286.1 статі 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Відповідно пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України вбачається, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються положеннями статей 120 Земельного кодексу України та 377 Цивільного кодексу України.

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Таким чином, на усіх власників чи користувачів земельними ділянками покладається обов`язок із плати за землю, зокрема у вигляді земельного податку. При цьому у разі набуття права власності чи оренди на нерухоме майно обов`язок із сплати земельного податку або орендної плати покладається на власника/орендаря нерухомого майна, незалежно від факту оформлення права власності чи користування відповідною земельною ділянкою.

В даному випадку, судом встановлено, що позивач є власником нежитлових приміщень, за земельну ділянку під якими контролюючим органом оскарженими податковими повідомленнями-рішеннями нараховано земельний податок. При цьому, право власності чи користування на земельну ділянку під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями позивачем не зареєстровано.

За таких обставин, незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права неодноразово висловлювалась Верховним Судом України у постановах від 07.07.2015 у справі №826/12388/13-а, від 02.12.2015 у справі №826/3130/15 та Верховним Судом у постановах від 19.06.2018 у справі №826/8009/16, від 16.06.2020 у справі №826/11166/16, 20.02.2023 у справі 815/3972/16.

Що стосується доводів позивача про розповсюдження на нього пільги щодо звільнення від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з земельного податку, передбаченої підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, то суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 291.3 статті 291 Податкового кодексу України юридична особа чи фізична особа-підприємець можуть самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

За приписами пункту 291.2 статті 291 Податкового кодексу України, спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Також пунктом 269.2 статті 269 Податкового кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

Згідно підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності, а не нерухоме майно, яке розташоване на ній.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2015 року (справа № 826/14703/13-а) та у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2019 року (справа № 826/9948/16), від 9 квітня 2019 року (справа №826/12960/16), від 13, 19 та 26 червня 2018 року (справи №№ 826/14615/16, 814/3427/13-а та 826/10930/13-а відповідно), від 05 листопада 2021 року (справа № 826/10983/18).

Судом встановлено, що відповідна земельна ділянка не використовувалася позивачем у спірний період для провадження господарської діяльності. Доказів протилежного останнім не надано.

Також позивачем не спростовано, що приміщення ресторану «Маяк», упродовж 2019 - 2020 років фактично не використовувались позивачем у провадженні господарської діяльності, стан нежитлових приміщень будівлі ресторану був непридатним для здійснення будь-якої господарській діяльності з часу їх придбання позивачем, а надані позивачем декларації за 2019 -2020 роки та договори не є належними доказами, на підставі яких можливо встановити факт отримання позивачем доходу у зв`язку використання приміщень будівлі ресторану «Маяк» та здійснення ремонту будівлі.

Отже, доводи позивача щодо відсутності у нього обов`язку сплачувати земельний податок, є необґрунтованими.

Окремо, суд звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 07.12.2023 року по даній адміністративній справі, надав оцінку цим доводами позивача, в сукупності з наявними в матеріалах справи доказами, та дійшов саме таких висновків.

Також, Верховний Суд у своїй постанові від 07.12.2023 року за результатами розгляду касаційної скарги в даній адміністративній справі, скасовуючи судові рішення суду першої та апеляційної інстанції, зазначив, що суди попередніх інстанцій не вжили заходів задля витребування у відповідача розрахунку визначених у податкових повідомленнях-рішеннях зобов`язань, помилково визнавши достатніми відомості, викладені у відзиві на позов, що в сукупності не надає суду касаційної інстанції можливості перевірити правильність використаних відповідачем даних, які є базою та підставою для нарахування земельного податку, а також актуальних відомостей державного земельного кадастру щодо спірної земельної ділянки.

Враховуючи зазначені зауваження щодо обґрунтованості розрахунку земельного податку, суд враховує наступне.

Так, положеннями підпунктів 271.1.1, 271.1.2, пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Згідно пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно частини 1 статті 193 Земельного кодексу України державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Призначенням державного земельного кадастру відповідно до статті 194 Земельного кодексу України є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

Порядок користування відомостями Державного земельного кадастру регламентований статтею 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» (у редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин), згідно якої відомості Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі: витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру; довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру; викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.

Відомості з Державного земельного кадастру, внесені або перенесені до нього з Державного реєстру земель після 1 січня 2013 року, надаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у формах, зазначених у абзацах другому - п`ятому частини першої цієї статті, також адміністраторами центрів надання адміністративних послуг та уповноваженими посадовими особами виконавчих органів місцевого самоврядування.

Користування відомостями з Державного земельного кадастру також може здійснюватися у формі надання доступу до нього в режимі читання.

Доступ до Державного земельного кадастру в режимі читання надається органам державної влади, органам місцевого самоврядування, органам і підрозділам Служби безпеки України, що здійснюють контррозвідувальну діяльність та боротьбу з тероризмом, банкам та особам, які в установленому законом порядку включені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників, Державного реєстру оцінювачів з експертної грошової оцінки земельних ділянок та Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відомості про обмеження у використанні земельної ділянки надаються у формі витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку може бути виданий будь-яким Державним кадастровим реєстратором, адміністратором центру надання адміністративних послуг, уповноваженою посадовою особою виконавчого органу місцевого самоврядування.

Порядок доступу нотаріусів до Державного земельного кадастру встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 4 Порядку №1051 ведення Державного земельного кадастру здійснює Держгеокадастр та його територіальні органи.

Підпунктом 14 пункту 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051 визначено, що до Державного земельного кадастру вносяться відомості про значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яке розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у цьому пункті, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку; дату проведення нормативної грошової оцінки земель.

Підпункт 1 пункту 4 Порядку №1066 передбачає, що для здійснення контролю за надходженням до місцевих бюджетів коштів від сплати земельного податку та орендної плати за землю подаються щокварталу до 30 числа місяця наступного періоду відомості Держгеокадастром, головними управліннями Держгеокадастру в області, м. Києві - відповідним територіальним органам ДФС щодо, зокрема проведення нормативної грошової оцінки земель у межах населених пунктів у цілому по Україні та в розрізі регіонів з розподілом на міста обласного і районного значення, селища, села та земель несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів у цілому по Україні та в розрізі регіонів з розподілом землекористувачів за категоріями земель.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2011 року №1386 затверджений Порядок подання інформації про платників податків, об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, для забезпечення ведення їх обліку, а також обчислення та справляння податків і зборів (далі - Порядок №1386), пунктом 4 якого передбачено, що Держгеокадастр та Мін`юст подають щомісяця до 10 числа, а також на запит територіального органу ДФС за місцезнаходженням земельної ділянки або ДФС інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю та єдиного податку, в тому числі:

Держгеокадастр - про земельні ділянки, зокрема про кадастровий номер земельної ділянки, дату реєстрації у Державному земельному кадастрі, дату державної реєстрації земельної ділянки (відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою чи договору оренди), площу відповідно до правовстановлюючих документів, цільове призначення та місце розташування земельної ділянки, дату та значення нормативної грошової оцінки, частку кожного із співвласників земельної ділянки (у разі коли земельна ділянка перебуває у спільній частковій власності), а також про землевласників або землекористувачів, зокрема найменування та місцезнаходження або прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання землевласника або землекористувача.

Зміст пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України у взаємозв`язку з підпунктом 1 пункту 4 Порядку №1066, пунктом 4 Порядку №1386 свідчить, що нарахування земельного податку повинно здійснюватися на підставі саме актуальних даних державного земельного кадастру. Для цього законодавець відповідним чином врегулював порядок обміну необхідною для цього інформацією між, зокрема, Держгеокадастром (його територіальними органами) і податковими органами.

Судом встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 заявою від 15.03.2019 року надав контролюючому органу інформацію щодо суб`єкта та об`єкта земельних відносин за 2017 рік від Дніпропетровської регіональної Філії ДП «Центр ДЗК».

Згідно з інформацією Дніпропетровської регіональної Філії ДП «Центр ДЗК» щодо суб`єкта та об`єкта земельних відносин за 2017 рік від 05.03.2019 року №10019 визначено площу частки користування 0,1567 га (загальна площа 0,1712 га) та нормативну оцінку земельної ділянки цієї площі за період з 31.07.2017 року по 31.12.2017 року у сумі 4 299 916,45 грн.

Саме цю інформацію про суб`єкта та об`єкта земельних відносин за 2017 рік від 05.03.2019 року №10019 про було використано відповідачем при розрахунку земельного податку за 2019 2020 роки, що підтверджується відповідачем у заявах по суті спору та поясненнях наданих в судовому засіданні представником.

Однак, інформація надана позивачем про суб`єкта та об`єкта земельних відносин за 2017 рік від 05.03.2019 року №10019 не може вважатись витягом про нормативну-грошову оцінку даної земельної ділянки.

Відповідачем не було здійснено жодних заходів для отримання інформації з метою нарахування земельного податку у 2019-2020 роках, яке повинно здійснюватися на підставі саме актуальних даних державного земельного кадастру.

При цьому, судом встановлено, що спірна земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 не має кадастрового номеру, не сформована та дані про неї відсутні в Державному земельному кадастрі.

В свою чергу, базою нарахування податку, в даному випадку є площа земельної ділянки, нормативну грошову оцінку якої не проведено.

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 17.04.2024 року №11-40-0.10-2273/2-24 вбачається, що витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки формується на підставі відомостей про зареєстровані земельні ділянки, відомості про які внесені до Державного земельного кадастру. Ідентифікатором пошуку земельної ділянки в Державному земельному кадастрі є саме кадастровий номер земельної ділянки. Таким чином, сформувати витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1 без наявності кадастрового номера не вбачається можливим. На сьогоднішній день, визначення нормативної грошової оцінки окремих земельних ділянок та формування витягів з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок по місту Дніпро здійснюється автоматично за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру, результатом чого є витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки вищевказаної форми. Враховуючи зазначене, надати нормативну грошову оцінку земельної ділянки не вбачається можливим.

Як вбачається з матеріалів справи, жодних належних і допустимих доказів на підтвердження існування у Державному земельному кадастрі відомостей щодо земельної ділянки та нормативно-грошової оцінки останньої, на якій розташоване належне позивачу на праві власності нерухоме майно, відповідачем надано не було.

З огляду на викладене суд приходить висновку, що контролюючим органом, як суб`єктом владних повноважень, який заперечує проти задоволення позову, не було виконано обов`язок щодо подання доказів наявності у 2019-2020 роках підстави нарахування земельного податку, якою є актуальні дані державного земельного кадастру, що свідчить про відсутність у нього при прийнятті оскаржуваних рішень відомостей з державного земельного кадастру, які б надали підстави для нарахування податку на землю відповідно вимог частини 286.1 статті 286 Податкового кодексу України.

Отже, контролюючий орган як суб`єкт владних повноважень не забезпечив виконання передбаченого процесуальним законом обов`язку доказування правомірності своїх рішень у випадку заперечення проти позову.

За таких обставин суд приходить до висновку про ненадання відповідачем доказів на підтвердження правильності розрахунку суми грошового зобов`язання, визначеного у податкових повідомленнях - рішеннях ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 21 березня 2019 року №6595-5250-0463 та від 24 квітня 2020 року №27473-5140-0463.

Вказані обставини свідчать про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень рішень, оскільки саме до компетенції відповідача належить обов`язок здійснювати відповідний розрахунок грошових зобов`язань, що в свою чергу передує отриманню необхідної інформації для здійснення такого розрахунку.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі №826/14191/16, від 05 лютого 2021 року у справі №826/16051/16 та від 26 квітня 2021 року у справі №806/996/16.

Враховуючи вище викладене, оскільки доводи позивача знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи судом, позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду на суму 6 114,80 грн., що підтверджується квитанцією №П1214891 від 10.12.2020 року.

Враховуючи викладене, судовий збір у розмірі 6 114,80 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.

Керуючись статтями 2, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд. 17а, ЄДРПОУ ВП 44118658), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, на стороні відповідача Дніпровська міська рада про скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 21 березня 2019 року №6595-5250-0463.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 27 квітня 2020 року №27473-5140-0463.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6 114,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська