Справа № 440/3089/24
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2024-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 липня 2024 року м. ПолтаваСправа №440/3089/24

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Кукоби О.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (надалі - ГУПФ України в Полтавській області), у якому просила:

визнати протиправними дії відповідача щодо не зарахування ОСОБА_1 стажу роботи з 09.10.1972 у Полтавському обласному психоневрологічному диспансері по дату призначення пенсії у подвійному розмірі;

зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з дати її призначення з урахуванням стажу роботи з 09.10.1972 у Полтавському обласному психоневрологічному диспансері по дату призначення пенсії у подвійному розмірі, з урахуванням вже отриманих сум пенсії.

Позовні вимоги обґрунтувала посиланням на те, що вона є пенсіонером та з 1989 року їй призначено пенсію за віком. Позивач зазначила, що з 09.10.1972 по 26.06.2002 вона працювала у Полтавському обласному психоневрологічному диспансері, а у листопаді 2022 року звернулась до пенсійного органу із заявою про перерахунок пенсії із урахуванням стажу роботи у закладах з надання психіатричної допомоги у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Однак відповідач відмовив у проведенні такого перерахунку, чим порушив право ОСОБА_1 на належне пенсійне забезпечення.

2. Позиція відповідачів.

Представник ГУПФ України в Полтавській області у наданому до суду відзиві на позов наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що рішення про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 ухвалене ГУПФ України в Одеській області /а.с. 28-30/.

Представник ГУПФ України в Одеській області у відзиві на позов просив відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність /а.с. 71-74/. Свою позицію мотивував посиланням на правомірність рішення пенсійного органу щодо відмови у перерахунку пенсії позивача, оскільки зміни до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в частині зарахування роботи у закладах з надання психіатричної допомоги до стажу роботи у подвійному розмірі внесені Законом від 10.07.2003 №1110-IV, що набрав чинності 15.08.2003, тоді як позивач набула право на пенсію за віком у 1989 році, а з Полтавського обласного психоневрологічного диспансеру звільнена 26.06.2002, тобто до набрання чинності відповідними змінами.

3. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15.03.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цій справі, а її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 до участі у справі в якості другого відповідача залучено ГУПФ України в Одеській області, розгляд справи розпочато спочатку.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 14.06.2024 витребувано від Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області письмові пояснення разом з їх документальним підтвердженням щодо здійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 на підставі її заяви від 30.11.2022 (зокрема, повідомити: чи проводився перерахунок пенсії позивача із зарахуванням її стажу роботи з 09.10.1972 по 26.06.2002 у Полтавському обласному психоневрологічному диспансері у подвійному розмірі (якщо так - надати копії рішення та протоколу про перерахунок з розрахунком стажу); чи відбулось зменшення розміру пенсії позивача внаслідок зарахування цього стажу на підставі рішення ГУПФ України в Одеській області від 30.11.2023 №15 в одинарному розмірі (якщо так - надати копію протоколу про перерахунок з розрахунком стажу); належним чином засвідчені копії протоколів про обчислення (перерахунок) пенсії позивача за період з 01.11.2022 по 31.05.2024.

За приписами пункту 2 частини першої статті 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Обставини справи

Позивач є пенсіонером, з 06.12.1989 отримує пенсію за віком /а.с. 47/.

З 09.10.1972 по 26.06.2002 ОСОБА_1 працювала у Полтавському обласному психоневрологічному диспансері на посаді дитячого лікаря-психіатра, що підтверджено довідкою від 14.01.2008 №146 /а.с. 39/.

30.11.2022 ОСОБА_1 звернулась до пенсійного органу із заявою про перерахунок пенсії у зв`язку зі зміною страхового стажу, набутого до 01.01.2004 /а.с. 36-37/.

До заяви позивач додала довідку Комунального підприємства "Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради" від 28.11.2022 №265, у якій зазначено, що ОСОБА_1 працювала в Полтавському обласному психоневрологічному диспансері з 09.10.1972 по 26.06.2002 на посаді лікаря-психіатра дитячого; робота в психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу в подвійному розмірі на підставі Закону України від 10.07.2003 №1110-IV "Про внесення зміни до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" /а.с. 38, зі звороту/.

На цій підставі позивач заявою від 30.11.2022 просила перерахувати її пенсію з урахуванням стажу роботи з 09.10.1972 по 26.06.2002 у Полтавському обласному психоневрологічному диспансері у подвійному розмірі.

Рішенням пенсійного органу від 05.12.2022 №15 з 01.12.2022 перераховано пенсію за віком ОСОБА_1 з урахуванням стажу роботи за період з 10.10.1972 по 26.06.2002 у подвійному розмірі (59 років 05 місяців 04 дні) /а.с. 105-106/.

Позивач з 01.12.2022 по 30.11.2023 отримувала пенсію за віком, обчислення якої проводилось з урахуванням стажу роботи 79 років 04 місяці 14 днів.

Рішенням ГУПФ України в Одеській області від 30.11.2023 №15 ОСОБА_1 відмовлено у перерахунку пенсії, оскільки на момент набуття чинності Законом від 10.07.2003 №1110-IV (15.08.2003) вона не працювала в психіатричних закладах охорони здоров`я /а.с. 97/.

На цій підставі з 01.12.2023 обчислення пенсії за віком ОСОБА_1 проводиться з розрахунку страхового стажу тривалістю 49 років 07 місяців 27 днів /а.с. 108-109/.

Посилаючись на неправомірність дій пенсійного органу щодо відмови у зарахуванні стажу роботи з 10.10.1972 по 26.06.2002 у Полтавському обласному психоневрологічному диспансері у подвійному розмірі, ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом.

Норми права, якими урегульовані спірні відносини

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Згідно Закону СРСР 1956 року (статті 2, 7) громадяни мали право на пенсію по старості, зокрема жінки - після досягнення віку 55 років за наявності стажу роботи не менше 20 років.

З 01.01.1992 введено в дію Закон України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (надалі - Закон №1788-XII), статтею 12 якого передбачено, що право на пенсію за віком мають жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Статтею 60 Закону №1788-XII (у редакції на дату введення в дію) було передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах, у закладах (відділеннях) по лікуванню осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, у патологоанатомічних і реанімаційних відділеннях лікувальних закладів зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Законом України від 10.07.2003 №1110-IV, що набрав чинності 15.08.2003, внесені зміни до статті 60 Закону №1788-XII шляхом викладення тексту статті в такій редакції: "Робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі".

01.01.2004 набув чинності Закон України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі - Закон №1058-IV), який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду.

У силу пункту 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з частиною першою статті 43 Закону №1058-IV перерахунок пенсій за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років, призначених до набрання чинності цим Законом, здійснюється за нормами цього Закону на підставі документів про вік, страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час перерахунку в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло раніше, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Відповідно до частини першої статті 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Частиною четвертою статті 45 Закону №1058-IV визначено, що перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки:

у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа;

у разі настання обставин, які тягнуть за собою зменшення пенсії, - з першого числа місяця, в якому настали ці обставини, якщо вони мали місце до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо вони мали місце після 15 числа.

А відповідно до частини п`ятої цієї статті документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника територіального органу Пенсійного фонду України на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів.

Оцінка судом обставин справи

Згідно з частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За обставин цього спору позивач з 06.12.1989 отримує пенсію за віком.

З 09.10.1972 по 26.06.2002 ОСОБА_1 працювала у Полтавському обласному психоневрологічному диспансері на посаді дитячого лікаря-психіатра, для обчислення пенсій за віком зазначений стаж зарахований в одинарному розмірі.

Як на дату призначення позивачу пенсії за віком, так і на дату її звільнення з психіатричного закладу охорони здоров`я чинне законодавство не передбачало зарахування стажу роботи у відповідних закладах в подвійному розмірі.

15.08.2003 набули чинності зміни до статті 60 Закону №1788-XII, якими передбачено зарахування роботи у психіатричних закладах охорони здоров`я до стажу роботи у подвійному розмірі.

Розмір пенсії позивача станом на листопад 2022 року був обчислений з урахуванням стажу роботи тривалістю 49 років 07 місяців 27 днів та становив 5086,34 грн /а.с. 108, зі звороту/.

ОСОБА_1 заявою від 30.11.2022 просила перерахувати пенсію за віком шляхом зарахування роботи з 09.10.1972 по 26.06.2002 у Полтавському обласному психоневрологічному диспансері на посаді дитячого лікаря-психіатра в подвійному розмірі.

Рішенням пенсійного органу від 05.12.2022 №15 з 01.12.2022 перераховано пенсію за віком ОСОБА_1 з урахуванням стажу роботи за період з 10.10.1972 по 26.06.2002 у подвійному розмірі (59 років 05 місяців 04 дні), розмір пенсії за віком з 01.12.2022 склав 7713,15 грн /а.с. 106/.

З 01.12.2022 по 30.11.2023 позивач отримувала пенсію за віком, обчислення якої проводилось з урахуванням стажу роботи 79 років 04 місяці 14 днів; розмір пенсії з 01.12.2022 становив 7713,15 грн, а з 01.03.2023 - 8864,00 грн /а.с. 106, зі звороту/.

Однак рішенням ГУПФ України в Одеській області від 30.11.2023 №15 ОСОБА_1 відмовлено у перерахунку пенсії, оскільки на момент набуття чинності Законом від 10.07.2003 №1110-IV (15.08.2003) вона не працювала в психіатричних закладах охорони здоров`я /а.с. 97/.

На цій підставі з 01.12.2023 обчислення пенсії за віком ОСОБА_1 проводиться з розрахунку страхового стажу тривалістю 49 років 07 місяців 27 днів, а розмір пенсії за віком становить 5866,32 грн /а.с. 108-109/.

З 01.03.2024 розмір пенсії за віком ОСОБА_1 складає 6312,03 грн /а.с. 109, зі звороту/.

За наведених обставин суду належить дати відповідь на питання, чи правомірними є дії пенсійного органу щодо перегляду розміру пенсійної виплати ОСОБА_1 рішенням ГУПФ України в Одеській області від 30.11.2023 №15, що полягають у зменшенні тривалості страхового стажу позивача внаслідок повернення до обчислення роботи з 09.10.1972 по 26.06.2002 у Полтавському обласному психоневрологічному диспансері в одинарному розмірі.

Згідно з частиною першою статті 98 Закону №1788-XII перерахунок пенсії провадиться на підставі документів про вік, стаж, заробіток та інших, наявних на час перерахунку в пенсійній справі, а також додаткових документів, поданих пенсіонером на час перерахунку.

Статтею 101 Закону №1788-XII органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

А відповідно до статті 102 Закону №1788-XII пенсіонери зобов`язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.

Крім того, як визначено частиною третьої статті 49 Закону №1058-IV, у разі виявлення недостовірних даних у документах та відомостях, на підставі яких було встановлено та/або здійснюється виплата пенсії, рішенням територіального органу Пенсійного фонду України розмір та підстави для виплати пенсії переглядаються відповідно до цього Закону без урахування таких даних.

За вищевикладених обставин суд акцентує увагу на тому, що підставою для перегляду розміру пенсії є виявлення недостовірних даних у документах та відомостях, на підставі яких було встановлено та/або здійснюється виплата пенсії.

Однак у спірних відносинах така обставина відсутня, адже перерахунок пенсії ОСОБА_1 не є наслідком умисних дій позивача та/або Полтавського обласного психоневрологічного диспансеру.

А тому суд дійшов висновку про відсутність у спірних відносинах підстав для перерахунку пенсії позивача з 01.12.2023 та, як наслідок, неправомірність рішення ГУПФ України в Одеській області від 30.11.2023 №15.

У частині першій статті 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Основного Закону України).

Аналогічний припис закріплено у частині першій статті 6 КАС України.

А відповідно до частини другої згаданої статті, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 №475/97-ВР, який набрав чинності з 11.09.1997, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), взявши на себе зобов?язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов?язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Так, право на пенсію включається в поняття "майно" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (щодо прийнятності заяви у справі Broniowski v. Poland, заява № 31443/96, пункт 98, «Сук проти України», заява № 10972/05, пункт 22).

Європейський суд з прав людини у пункті 41 рішення від 07.11.2013 у справі "Пічкур проти України" (заява №10441/06) зазначив: "якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства (див. ухвалу щодо прийнятності у справі «Стек та інші проти Сполученого Королівства» (Stec and Others v. the United Kingdom) [ВП], заяви №№ 65731/01 та 65900/01, п. 54, ECHR 2005-Х)".

У пункті 70 рішення від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04) Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

У пункті 71 цього рішення зазначено, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).

Повертаючись до обставин цієї справи суд звертає увагу на те, що внаслідок перерахунку пенсії позивача з 01.12.2022 розмір її пенсійної виплати збільшився з 5105,48 грн до 7713,15 грн, тобто на 2607,67 грн.

Водночас після перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01.12.2023 розмір її пенсійної виплати зменшився з 8864,00 грн до 5866,32 грн, тобто на 2997,68 грн.

Суд повторює, що перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.12.2023 не є наслідком неправомірних дій позивача та/або страхувальника, а натомість проведений внаслідок виявлення пенсійним органом власної помилки.

Відповідно до пункту 4 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV у разі якщо внаслідок перерахунку пенсії за нормами цього Закону її розмір зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.

Залученим до матеріалів справи рішенням про перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.12.2023 /а.с. 108/ підтверджено, що позивач отримує пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV.

А тому, виходячи з наведеного вище припису пункту 4 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV, якщо внаслідок перерахунку пенсії її розмір зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.

Отож дії ГУПФ України в Полтавській області щодо зменшення пенсії ОСОБА_1 з 01.12.2023 з 8864,00 грн до 5866,32 грн є протиправними, оскільки не відповідають наведеному вище припису пункту 4 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV.

У силу статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета узгоджується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За наведених обставин, з метою гарантування позивачу ефективного способу захисту порушених прав, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення ГУПФ України в Одеській області від 30.11.2023 №15 про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 , зобов`язавши ГУПФ України в Полтавській області відновити нарахування позивачу з 01.12.2023 пенсії у розмірі не менше 8864,00 грн, з урахуванням індексації пенсії з 01.03.2024 та провести виплати за вирахуванням фактично сплачених сум.

Підстав для перерахунку пенсії позивача з дати її призначення (06.12.1989) немає, оскільки в силу частини четвертої статті 45 Закону №1058-IV перерахунок призначеної пенсії провадиться з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.

У цій справі суд установив, що на підставі заяви ОСОБА_1 від 30.11.2022 проведено перерахунок її пенсії з 01.12.2022 та до 30.11.2023 проведено відповідні виплати.

Водночас на підставі рішення ГУПФ України в Одеській області від 30.11.2023 №15 перерахунок пенсії позивача з її зменшенням проведений з 01.12.2023, а тому саме з цієї дати належить зобов`язати ГУПФ України в Полтавській області (як пенсійний орган на обліку в якому перебуває позивач) відновити нарахування і виплату пенсії у попередньому розмірі.

Підстав для визнання протиправними дій ГУПФ України в Полтавській області щодо не зарахування ОСОБА_1 стажу роботи з 09.10.1972 у Полтавському обласному психоневрологічному диспансері по дату призначення пенсії у подвійному розмірі немає, оскільки її права у спірних відносинах порушені рішенням ГУПФ України в Одеській області від 30.11.2023 №15, що визнане судом протиправним та скасоване.

Зважаючи на встановлені в ході розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково з одночасним виходом за межі позовних вимог.

Розподіл судових витрат

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 2422,40 грн, що зарахований до спеціального фонду Державного бюджету України /а.с. 21, 22/.

Верховний Суд у постанові від 02.12.2021 у справі №280/5145/19 зазначив, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо), як способу усунення наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності, є однією вимогою.

З огляду на приписи підпункту 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому, частиною першою статті 4 названого Закону визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" установлено у 2024 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, працездатних осіб: з 01.01.2024 - 3028,00 грн.

Таким чином, за подання цього позову ОСОБА_1 мала сплатити судовий збір у розмірі 1211,20 грн (3028,00 грн х 0,4).

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з цим, як визначено частиною восьмою цієї статті, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

А відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Оскільки передумовою для виникнення цього спору є протиправне рішення ГУПФ України в Одеській області щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії позивача, а позов носив немайновий характер, суд вважає за необхідне стягнути судові витрати позивача у розмірі 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань ГУПФ України в Одеській області повністю.

У свою чергу, відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Як визначено частиною першою статті 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Таким чином, надмірно сплачений за подання позовної заяви у цій справі судовий збір у розмірі 1211,20 грн належить повернути позивачу з Державного бюджету України.

Інші судові витрати у справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 3, 6-10, 72-77, 90, 132, 139, 143, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Вийти за межі позовних вимог.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 30.11.2023 №15 про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області відновити нарахування ОСОБА_1 з 01.12.2023 пенсії у розмірі не менше 8864,00 грн (вісім тисяч вісімсот шістдесят чотири гривні), з урахуванням індексації пенсії з 01.03.2024 та провести виплати за вирахуванням фактично сплачених сум.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України сплачений квитанцією від 14.03.2024 № 3106-2478-8399-6116 судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Позивач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ).

Відповідачі:

1) Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 13967927; вул. Гоголя, 34, м. Полтава, Полтавська область, 36000)

2) Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 20987385; вул. Канатна, 83, м. Одеса, Одеська область, 65012).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів після складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Олександр КУКОБА