Справа № 240/4475/24
Суддя: Майстренко Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року м. Житомир справа № 240/4475/24

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Майстренко Н.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі також - В/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо звільнення його з військової служби;

- зобов`язати В/ч НОМЕР_1 задовольнити рапорт ОСОБА_1 та звільнити його з військової служби.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що має на своєму утриманні трьох дітей віком до 18-ти років, а тому має право на звільнення з військової служби відповідно до приписів підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про вiйськовий обов`язок i вiйськову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232), проте, звернувшись до В/ч НОМЕР_1 з відповідним рапортом, до якого було додано необхідні документи, отримав відмову, яку вважає протиправною.

Ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона проти задоволення позовних вимог заперечує та зазначає, що позивачем не підтверджено належними доказами обставини перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років, оскільки згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2 його матір`ю є ОСОБА_3 й доказів того, що вона не здійснює утримання сина, ОСОБА_1 не представлено.

У відповіді на відзив позивач просить задовольнити його позов та зазначає, що факт утримання ним трьох дітей підтверджується свідоцтвами про народження останніх (у яких він визначений батьком), довідкою про склад сім`ї, актом старости Сінгурівського старостинського округу, довідкою органу Державної виконавчої служби про відсутність щодо ОСОБА_1 виконавчих проваджень (у тому числі по стягненню аліментів).

Відповідно до частини 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з частиною 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі її фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для правильного вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 29 березня 2022 року по даний час проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.

20 лютого 2024 року ОСОБА_1 подано керівництву рапорт від 23 січня 2024 року про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232 - через сімейні обставини, а саме: наявність на утриманні трьох дітей віком до 18 років - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

В підтвердження існування обставин для звільнення з військової служби позивачем до рапорту було додано засвідчені копії свідоцтв про народження дітей, свідоцтва про шлюб, довідки про склад сім`ї, виданої Новогуйвинською селищною радою Житомирського району Житомирської області.

Проте, за результатами розгляду рапорта позивача В/ч НОМЕР_1 листом від 13 лютого 2024 року за № 1/47/15/4-156 повідомила його про відсутність підстав для звільнення з військової служби з огляду на неподання ним достатніх доказів в підтвердження факту утримання трьох дітей віком до 18 років.

При цьому, в своєму листі військова частина рекомендувала ОСОБА_1 звернутись до суду з питання встановлення факту утримання трьох дітей віком до 18 років.

Не погодившись з відмовою В/ч НОМЕР_1 у звільненні його з військової служби, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у цій справі.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

У статті 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

За змістом пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року за № 64/2022 "Про введення воєнного стану" у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому воєнний стан було продовжено. На час розгляду справи воєнний стан триває.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України закріплено в Законі № 2232, який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно із частиною 1 статті 1 Закону № 2232 захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (частина 1 статті 2 Закону №2232).

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями (частина 3 статті 2 Закону № 2232).

Частиною 6 статті 2 Закону № 2232 військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період віднесено до видів військової служби.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232.

Так, відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232 військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану - через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема: перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Отже, аналіз підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232 дає підстави для висновку, що під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби за сімейними обставинами (якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у випадку перебування у них на утриманні трьох і більше дітей, яким не виповнилось 18 років.

Аналогічна підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації визначена й в пункті 3 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII.

Водночас, у такій ситуації визначальною є не обставина наявності у особи трьох неповнолітніх дітей як таких, а саме їх перебування на його утриманні.

Разом з тим, частиною 3 статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року № 2402-III (далі - Закон № 2402-III)) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом частин 1 та 2 статті 15 Закону № 2402-III дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до частин 2 та 4 статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Виходячи з положень частини 1 статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом частин 1 та 2 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Приписами статті 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (частина 1 статті 181 СК України).

При цьому, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Як встановлено судом, позивач перебуває у шлюбі із ОСОБА_6 , що підтверджується копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .

В офіційному шлюбі вони мають двох спільних неповнолітніх дітей:

- сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 );

- сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 ).

Таким чином, факт перебування на утриманні позивача неповнолітніх синів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є доведеним.

Разом з тим, позивач стверджує, що на його утриманні також перебуває неповнолітній син ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про народження від 21 грудня 2023 року серії НОМЕР_5 (виданого повторно) ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 й у графі "батьки" зазначено: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_3 .

При цьому, в підтвердження обставини перебування ОСОБА_2 на його утриманні позивач (крім свідоцтва про народження дитини) подає витяги з реєстру територіальної громади від 29 грудня 2023 року, довідку про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб №18 від 15 січня 2024 року, акт старости Сінгурівського старостинського округу №63 від 28 лютого 2024 року.

В цих документах зафіксовано, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з:

- дружиною ОСОБА_7 ;

- сином ОСОБА_4 ;

- сином ОСОБА_5 ;

- сином ОСОБА_2 ;

- бабою ОСОБА_8 ;

- братом ОСОБА_9 .

Водночас, згідно з витягами з реєстру територіальної громади від 29 грудня 2023 року датою реєстрації місця проживання як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 за вищевказаною адресою є 29 грудня 2023 року.

В той же час, жодних доказів в підтвердження того, що ОСОБА_2 не лише з 29 грудня 2023 року зареєстрований разом з батьком - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , але й перебуває на утриманні останнього, та/або доказів того, що його не утримує мати - ОСОБА_3 , матеріали справи не містять.

Відмітка ж в акті старости Сінгурівського старостинського округу №63 від 28 лютого 2024 року про те, що сини знаходяться на повному утриманні ОСОБА_1 , на переконання суду, не є належним та допустимим доказом в підтвердження такої обставини.

Крім того, ані цей акт, ані витяги з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 до його рапорту про звільнення з військової служби від 23 січня 2024 року не додавались, про що свідчить наведений в самому рапорті перелік додатків.

Отже, суд вважає, що позивач, звертаючись із рапортом про звільнення з військової служби, не надав відповідачу належних доказів наявності правових підстав для застосування до нього приписів підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232 у зв`язку із перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.

З приводу з доданої позивачем в матеріали справи копії ухвали Житомирського районного суду Житомирської області від 01 квітня 2024 року у справі №278/1695/24, якою відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування малолітньої особи ( ОСОБА_2 ) на утриманні, як доказу того, що питання здійснення утримання неповнолітньої дитини не підлягають встановленню в судовому порядку (що, в свою чергу, рекомендувала йому В/ч НОМЕР_1 в листі від 13 лютого 2024 року № 1/47/15/4-156, відмовляючи в задоволенні рапорту), то суд вважає за необхідне вказати, що в цій ухвалі Житомирський районний суд Житомирської області відмовив у відкритті провадження лише у зв`язку з тим, що встановив наявність спору про право, з огляду на що роз`яснив заявнику (інтереси якого, до того ж, представляв професійний адвокат) можливість звернутись за захистом своїх прав в порядку позовного провадження на загальних підставах.

Частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За змістом частин 1 та 2 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частинами 1 - 4 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Враховуючи викладене вище в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статями 6 - 9, 32, 77, 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Майстренко