Справа № 240/10794/24
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 112010200
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася у суд з позовом, у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі відповідач-1, ГУ ПФУ в Житомирській області) від 07 травня 2024 року про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 6 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду в місті Києві (далі відповідач-2, ГУ ПФУ в місті Києві) зарахувати до пільгового стажу періоди роботи з 25 липня 1986 року по 18 грудня 2000 року, з 20 грудня 2000 року по 15 жовтня 2004 року та з 05 жовтня 2020 року по 02 лютого 2021 року, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до пункту 6 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та призначити пенсію за віком з 30 квітня 2024 року.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що органом пенсійного фонду безпідставно не враховано до пільгового стажу період роботи ткалею, який складає більше 20 років. Посилаючись на приписи законодавства зауважує, що має право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, що визначені у пункті 6 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Ухвалою суду від 07 червня 2024 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.
28 червня 2024 року до суду від ГУ ПФУ в Житомирській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому наведені заперечення проти задоволення позову з підстав, аналогічних тим, що наведені у відзиві ГУ ПФУ в місті Києві.
У період з 01 по 21 липня головуючий судді перебувала у відпустці.
На підставі пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Суд установив, що позивач 30 квітня 2024 року звернулася до ГУ ПФУ в місті Києві з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 6 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV.
Листом від 22 травня 2023 року №2600-0213-8/104750 відповідач-2 повідомив позивача про відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах відповідно до пункту 6 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV.
Уважаючи таке рішення протиправними, ОСОБА_1 звернулася із цим позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1788-ХІІ), громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Статтею 13 Закону України № 1788-ХІІ визначено категорії осіб, які мають право на пенсію за віком на пільгових умовах.
За змістом пункту «є» статті 13 цього Закону на пільгових умовах мають право па пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи робітниці текстильного виробництва, зайняті на верстатах і машинах, за списком виробництв і професій, затверджуваним у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, після досягнення 55 років і при стажі зазначеної роботи не менше 20 років.
Отже, робота на виробництві та за професією, зазначеними в названому пункті, на підставі закону виокремлена в окрему категорію робіт та професій серед восьми інших, передбачених статтею 13 Закону України № 1788-ХІІ, робота на яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.
У період роботи ОСОБА_1 професія ткалі була зазначена у Списку виробництв і професій, робота на яких дає робітницям підприємств текстильної промисловості право на отримання пенсії по старості після досягнення 50 років і при стажі роботи в цих професіях не менше 20 років, затвердженому Постановою Ради Міністрів СРСР від 10 листопада 1967 року № 1021, у розділі бавовняне, ватне, льняне, вовняне, шовкове, конопле-джутове, трикотажне, текстильно-галантерейне і валяльно-повстяне виробництво, текстильні цехи у виробництвах штучного і синтетичного волокна, а після прийняття Закону України № 1788-ХІІ у Списку виробництв і професій, робота на яких дає робітницям право на пенсію за віком після досягнення 55 років і при стажі зазначеної роботи не менше 20 років, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 583.
Згідно з положенням статті 62 Закону України № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі Порядок), у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Сутнісний, нормативний, цільовий підхід до розуміння положень пункту «є» статті 13 Закону України № 1788-ХІІ в поєднанні із наведеними вище нормами дає підстави вважати, що призначення пільгової пенсії робітницям текстильного виробництва, зайнятим на верстатах і машинах, за списком виробництв і професій, затверджуваним у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, залежить від наявності підстав та умов, передбачених саме цією нормою права, і не пов`язано з законодавчими передумовами, встановленими для інших категорій осіб, визначених статтею 13 цього Закону, які мають право на пільгову пенсію, але за умов і в порядку, передбачених окремо для кожної категорії таких осіб. Тобто, для призначення пенсії за пунктом «є» статті 13 Закону України № 1788-ХІІ особа мала бути робітницею не будь-якого текстильного виробництва, а текстильного виробництва за списком виробництв і професій, затверджуваним у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, бути зайнятою (працювати) на верстатах і машинах, мати відповідні стаж роботи (не менше 20 років) та вік (55 років). Трудовий стаж для призначення пільгової пенсії на підставі цього пункту підтверджується відповідно до положень Порядку з урахуванням тривалості, складу, режиму і порядку обліку робочого часу для робітниць текстильного виробництва. Для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Як установлено судом, згідно трудової книжки НОМЕР_1 позивач з 25 липня 1986 року по 18 березня 1988 року, з 28 січня 1991 року по 18 грудня 2000 року працювала ткалею на Дарницькому ордена Леніна шовковому комбінаті, який з 31 грудня 1991 року перейменований на Орендне підприємство Дарницький шовковий комбінат «Дарна». З 20 грудня 2000 року по 15 жовтня 2004 року працювала ткалею на Науково-виробничому малому підприємстві «Технотексма» та з 05 жовтня 2010 року по 02 лютого 2021 року працювала ткалею на Закритому акціонерному товаристві «Фабрика технічних тканин «Технофільтр», яке з 11 вересня 2012 року змінило назву на Приватне акціонерне товариство «Фабрика технічних тканин «Технофільтр».
Періоди роботи ОСОБА_1 на зазначених підприємствах підтверджуються підписом відповідальних осіб та печатками підприємств відповідно до записів у її трудовій книжці і не потребують додаткового відокремлення та підтвердження довідками, оскільки законодавством визначено, що право на пільгову пенсію мають робітниці текстильного виробництва, зайняті на верстатах і машинах (професія прядильники).
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі №161/1775-/16-а.
Надаючи правову оцінку висновкам ГУ ПФУ в Житомирській області, що обумовили прийняття оскаржуваного рішення, суд зауважує на таке.
Як зазначено у названому рішенні до пільгового стажу роботи позивача не зараховано період з 25 липня 1986 року по 18 грудня 2000 року, оскільки підприємство ліквідоване.
На обґрунтування такого висновку відповідачі покликаються на положення пункту 20 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637.
Згідно пункту 1 названого Порядку у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5).
У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.
У разі відсутності правонаступника, а також у разі знищення архівів у зв`язку з воєнними (бойовими) діями підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу роботи, а також до стажу роботи для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням із Мінсоцполітики та Мінфіном.
Згідно пункту 1 названого Порядку в редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Порядок №18-1) він визначає процедуру підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу роботи:
для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлену для окремої категорії працівників, у разі ліквідації підприємства, установи, організації без визначення правонаступника;
до 01 січня 2004 року, якщо в трудовій книжці є записи з виправленнями або недостовірні чи неточні записи про періоди роботи на підприємствах, в установах, організаціях (їх правонаступниках), розташованих на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (далі підприємства, які розташовані на тимчасово окупованій території).
Пунктом 2 Порядку №18-1 закріплено, що його дія поширюється на осіб, які працювали:
на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України;
на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах;
на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років;
у період до 01 січня 2004 року на підприємствах, які розташовані на тимчасово окупованій території, та якщо в трудовій книжці є записи з виправленням або недостовірні чи неточні записи про періоди роботи (далі періоди роботи на підприємствах, які розташовані на тимчасово окупованій території).
Відповідно до пункту 3 Порядку №18-1 підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу роботи для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років та періодів роботи на підприємствах, які розташовані на тимчасово окупованій території, здійснюється комісіями з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії (далі Комісії).
Комісії створюються при головних управліннях Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких обов`язково включаються представники органів соціального захисту населення, органів Пенсійного фонду України, Державної служби України з питань праці. До складу Комісії за згодою включаються представники профспілок та організацій Спільного представницького органу репрезентативних всеукраїнських об`єднань профспілок на національному рівні та регіональних організацій роботодавців та їх об`єднань (пункт 4 Порядку №18-1).
З огляду на викладене, у разі ліквідації підприємства, за результатами роботи на якому працівник отримав стаж, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, без визначення правонаступника, підтвердження періоду роботу, що зараховується до стажу роботи для призначення пенсії на пільгових умовах здійснює комісія з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії.
Однак, така процедура може та повинна бути застосована виключно у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників.
Тим часом, згідно висновків Верховного Суду, які, згідно приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, для призначення пенсії за пунктом «є» статті 13 Закону України № 1788-ХІІ особа мала бути робітницею текстильного виробництва за списком виробництв і професій, затверджуваним у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, бути зайнятою (працювати) на верстатах і машинах, мати відповідні стаж роботи (не менше 20 років) та вік (55 років).
Згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_1 у період з 25 липня 1986 року по 18 грудня 2000 року позивач працювала на Дарницькому ордена Леніна шовковому комбінаті, який з 31 грудня 1991 року перейменований на Орендне підприємство Дарницький шовковий комбінат «Дарна», а станом на момент звернення позивача з заявою про призначення пенсії ліквідоване, з 20 грудня 2000 року по 15 жовтня 2004 року працювала ткалею на Науково-виробничому малому підприємстві «Технотексма» та з 05 жовтня 2010 року по 02 лютого 2021 року працювала ткалею на Закритому акціонерному товаристві «Фабрика технічних тканин «Технофільтр», яке з 11 вересня 2012 року змінило назву на Приватне акціонерне товариство «Фабрика технічних тканин «Технофільтр». Відповідні записи підтверджуються підписом відповідальних осіб та печатками підприємства та, згідно висновку Верховного Суду, зробленого у постанові від 20 грудня 2019 року у справі №161/1775-/16-а, не потребують додаткового відокремлення та підтвердження довідками, оскільки законодавством визначено, що право на пільгову пенсію мають робітниці текстильного виробництва, зайняті на верстатах і машинах (професія прядильники).
З огляду на викладене суд уважає твердження ГУ ПФУ в Житомирській області про необхідність підтвердження періодів роботи на зазначених підприємствах на посадах ткалі рішенням комісії питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії та довідками неліквідованих підприємств помилковим та таким, що не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Тим часом суд зауважує, що не весь період роботи на Дарницькому ордена Леніна шовковому комбінаті, який з 31 грудня 1991 року перейменований на Орендне підприємство Дарницький шовковий комбінат «Дарна» позивач працювала на посаді ткалі. Зокрема, у період з 18 березня 1988 року по 28 січня 1991 року позивач працювала на посадах контролера технологічного процесу 2 розрада в центральній лабораторії та учнем набиральника в підготовчій ділянці №1, які не були передбачені у Списку виробництв і професій, робота на яких дає робітницям підприємств текстильної промисловості право на отримання пенсії по старості після досягнення 50 років і при стажі роботи в цих професіях не менше 20 років, затвердженому Постановою Ради Міністрів СРСР від 10 листопада 1967 року № 1021. Отже відповідний період не може бути врахований, як такий, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах.
Застереження відповідачів про те, що серед наданих позивачем документів відсутня довіреність на підтвердження права підпису виконуючого обов`язки директора, а також документи, що підтверджують інформацію про те, що у штатному розкладі підприємства посади бухгалтера та начальника відділу кадрів не передбачені, суд до уваги не приймає.
Згідно частини 1 статті 44 Закону України №1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Відповідно до частини 3 цієї правової норми органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України №1058-IV врегульовано Порядком надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду У від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі Порядок №22-1).
Згідно положень пункту 4.3 цього Порядку рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви. Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника органу, що призначає пенсію, на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів.
Отже, саме на орган Пенсійного фонду України законодавець поклав обов`язок щодо вчинення дій по перевірці достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію.
Однак, відповідачами не надано доказів на підтвердження вчинення таких дій.
Додатково суд звертає увагу, що згідно запису №1 у трудовій книжці НОМЕР_1 позивач з 01 вересня 1985 року по 24 червня 1986 року навчалася у Київському СПТУ-34. Згідно довідки Київського вищого професійного училища технології та дизайну одягу №45 від 23 вересня 2020 року, позивач навчалася в Середньому професійно-технічному училищі №34 міста Києва в групі ткачів з 01 вересня 1985 року по 24 червня 1986 року. Наказом Міністерства освіти незалежної України від 28 грудня 1994 року №171 у 1994 році СПТУ-34 м. Києва було перейменовано на ПТУ-34 м. Києва, а наказом Міністерства освіти України №199 від 04 червня 1997 року ПТУ-34 м. Києва ліквідовано. Архів ліквідованого ПТУ-34 знаходиться в Київському вищому професійному училищі технологій та дизайну одягу.
Відповідно до частини 1 статті 38 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» від 10 лютого 1998 року №103/98-ВР, зі змінами на час виникнення спірних правовідносин, час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.
Як установлено із записів трудової книжки та не заперечується сторонами, позивач 24 червня 1986 року закінчила навчання і 25 червня 1986 року прийнята ткалею у ворсовий цех на Дарницький ордена Леніна шовковий комбінат, який перейменований у Орендне підприємство Дарницький шовковий комбінат «Дарна», тобто період після закінчення навчання та влаштуванням на роботу по спеціальності не перевищує трьох місяців.
Таким чином суд уважає, що час навчання позивача підлягає зарахуванню до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Аналогічний висновок викладений у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року у справі №500/2174/22.
Оскільки спірне рішення прийняте ГУПФУ в Житомирській області у зв`язку із не зарахуванням спірних періодів до спеціального стажу та без урахування періоду навчання, суд уважає, що таке не відповідає вимогам, закріпленим у пунктах 1, 3, 5, 6 частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Стосовно позовної вимоги щодо зобов`язання ГУ ПФУ в місті Києві призначити пенсію за віком на пільгових умовах, суд зауважує на таке.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Аналіз зазначених норм у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст рішення, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.
Розглядаючи питання зобов`язання призначення пенсії, суд повинен перевірити усі умови, за яких відповідач зобов`язаний таку пенсію перерахувати.
Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (абзац 2 частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, з метою забезпечення ефективного судового захисту порушених прав позивача, керуючись статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи вищенаведені висновки суду в частині не врахування відповідачем-1 наведених вище положень нормативно-правових актів та передбачених, можливих, нормативно регламентованих заходів щодо перевірки інформації, зазначеної в трудовій книжці, яка була подана позивачем разом із заявою про призначення пенсії за віком, суд уважає за необхідне зобов`язати ГУ ПФУ в місті Києві як орган пенсійного забезпечення за місцем проживання/реєстрації позивача, до якого подавалася заява про призначення пенсії, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30 квітня 2024 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням правової оцінки, викладеної в цьому рішенні.
Оцінюючи в сукупності обставини справи, враховуючи вище наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
Розглядаючи питання про розподіл судових витрат, суд уважає за необхідне зазначити таке.
Пунктом 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами 1 та 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з частиною 3 цієї правової норми для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що витрати на правничу допомогу саме адвоката підлягають відшкодуванню.
Разом із позовною заявою суду надано копію договору №11052406 про надання правової допомоги/юридичних послуг від 11 травня 2024 року.
Згідно пункту 1.1 названого договору виконавець (Товариство з обмеженою відповідальністю «Центр правничої допомоги») зобов`язується за дорученням замовника ( ОСОБА_1 ) надати юридичні послуги/правову допомогу, поіменовано в переліку послуг, зазначених у пункті 1.2 цього договору, а замовник зобов`язується сплатити грошові кошти за надані послуги.
У пункт 1.2 названого договору наведено перелік послуг, види та обсяг правової допомоги, що надається: проект заяви до суду, клопотання про спрощене та пришвидчене провадження.
Також позивачем надано копію акта приймання передачі послуг №11052406 від 29 травня 2024 року, згідно якого виконавець надав, а замовник прийняв юридичні послуги правничу допомогу щодо проекту заяви до суду, клопотання про спрощене та пришвидчене провадження.
Суд зауважує, що жодних доказів на підтвердження того, що виконання зазначеного договору здійснено особою, яка має статус адвоката, до позовної заяви не додано.
До того ж позовна заява та копії доданих до неї документів засвідчені самим позивачем. Жодних доказів того, що позовна заява, яка виступає предметом розгляду у цій справі, складена саме ТОВ «Центр правничої допомоги» на виконання умов договору №11052406, до позовної заяви також не додано. Також матеріали справи не містять клопотання про спрощене та пришвидчене провадження, підготовка якого передбачена умовами договору №11052406.
Підсумовуючи викладене суд приходить до висновку, що правові підстави для стягнення витрат на правову допомогу відсутні.
Як убачається з матеріалів справи позивач сплатила судовий збір у розмірі 2422,40 грн.
Відповідно до положень підпункту 1 пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин, за подання до адміністративного суду позову немайнового характеру фізична особа сплачує судовий збір у розмірі 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Однак, під час подання позовної заяви позивач сплатила судовий збір на 1211,20 грн більше, ніж визначено наведеною правовою нормою, оскільки за позовну вимогу похідного характеру, якою є вимога про зобов`язання призначити пенсію, судовий збір оплаті не підлягає.
Положеннями статті 7 названого Закону передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Отже, питання повернення надмірно сплаченої суми судового збору може бути вирішено судом після подання позивачем клопотання про його повернення.
Відповідно до частини 1 та 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов містить декілька вимог (дві) немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог.
Такий механізм розподілу витрат зі сплати судового збору застосовано Верховним Судом у рішенні від 16 червня 2020 року у справі №620/1116/20.
Таким чином поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає вся сума сплаченого судового збору.
З огляду на те, що виникнення спірних правовідносини обумовлено прийняттям ГУ ПФУ в Житомирській області рішення, яке за результатами розгляду справи, визнане протиправним, суд приходить до висновку, що сума судового збору підлягає стягненню з такого відповідача.
Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30 квітня 2024 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням висновків суду та правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис