Справа № 380/5912/24
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2024-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/5912/24 пров. № А/857/9152/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Шевчук С.М., Кухтея Р.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія «Спектр» на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року про закриття провадження (головуючої судді Хоми О.П., ухвалену у підготовчому засіданні в м. Львові) у справі №380/5912/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія «Спектр» до Приватного виконавця Білецького Ігоря Мироновича про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

ТзОВ Компанія «Спектр» 19.03.2024 звернулося в суд з адміністративним позовом до Приватного виконавця Білецького Ігоря Мироновича в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову відповідача про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження від 08.03.2024 у ВП № 73766844.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року закрито провадження у справі.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції Товариство з обмеженою відповідальністю Компанія «Спектр» подало апеляційну скаргу, яка мотивована тим, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Вказує, що оскарження постанов приватного виконавця за правилами КАС, є можливим у випадку, коли така постанова саме породжує такий правовий наслідок, як стягнення додаткових витрат виконавчого провадження (а не лише носить формальну назву «про стягнення додаткових витрат виконавчого провадження»). Слід підкреслити, що у Інформації про виконавче провадження № 73766844 відсутня будь-яка окрема інформація про винесення постанови про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження. Тобто, абсолютно безспірним є факт того, що за фактом винесення Постанови про визначення розміру додаткових витрат Відповідачем було внесено у АСВП інформацію про таку дію, як про постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій. Тобто, сам відповідач ідентифікував відповідну постанову як таку, що стосується саме стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (а не лише визначення розміру таких витрат). Звертає увагу Суду на те, що підставою поданої відповідачем Заяви про закриття провадження та задоволення такої заяви судом першої інстанції є твердження про відмінність між собою постанов про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження та про стягнення витрат виконавчого провадження. Варто врахувати, що відповідач пред`явив постанову, яка є предметом оскарження у цій справі, до виконання. Так, постановою приватного виконавця Сидій О.В. від 11.03.2024 року відкрито виконавче провадження № 74497536. Із змісту такої постанови приватного виконавця Сидій О.В. від 11.03.2024 року вбачається, що «...приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Сидієм Олегом Володимировичем розглянуто заяву стягувача від 11.03.2024 року про примусове виконання: Назва документу: постанова про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження № 73766844 від 08.03.2024; Документ видав: приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький І.М.; Про: стягнути з ТзОВ «Спектр» на користь приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. 76 744 грн. додаткових витрат виконавчого провадження». Більше того, ВП № 74407536 (щодо виконання оскаржуваної Постанови) станом на даний час є закінченим на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне повне виконання). Тобто, визначений оскаржуваною Постановою розмір додаткових витрат виконавчого провадження № 73766844 у розмірі 76 744,00 грн. було стягнуто в межах ВП № 74407536 (згідно з платіжною інструкцією від 11.03.2024 року № 3787). При цьому, на переконання ТОВ Компанія «Спектр» при винесенні ухвали про закриття провадження у справі № 380/5912/24 від 04.04.2024 року судом першої інстанції не було надано належної оцінки наступним обставинам, а саме: постановою від 08.03.2024 року про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження № 73766844 було вирішено питання витрат виконавчого провадження, а зміст таких дій стосується правовідносин між Боржником у ВП та приватним виконавцем та за суттю є відносинами публічно-правового характеру; інформація про постанову від 08.03.2024 року про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження № 73766844 Відповідачем була внесена у АСВП як про виконавчу дію щодо стягнення витрат виконавчого провадження; постанова від 08.03.2024 року про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження № 73766844 була прийнята до виконання як виконавчий документ та за таким здійснено стягнення, отже, встановлений ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» перелік постанов виконавця, які підлягають оскарженню до адміністративного суду не підлягає, на думку Скаржника, надто суворому тлумаченню (надмірний формалізм), так у випадку, якщо б суд першої інстанції належним чином встановив суть постанови (а така фактично стосується стягнення витрат виконавчого провадження, навіть за умови, що за формою така постанова носить іншу назву (визначення розміру витрат), то доцільним, на думку Скаржника, є підтримання позиції встановлення переваги суті над формою (що у випадку цієї справи, фактично, означатиме можливість оскарження такої саме до адміністративного суду та незаконність винесення ухвали про закриття провадження у справі).

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.06.2024 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Приймаючи судове рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив того, що пунктом 1 частини 1 статті 238 КАС України передбачено, що суд закриває провадження у справі, оскільки виконавче провадження 73766844, у якому видана спірна постанова, відкрито на підставі виконавчого листа № 460/991/21, виданого 27.12.2023 Пустомитівським районним судом Львівської області у цивільній справі, таким чином, предметом оскарження у цій справі є рішення приватного виконавця (постанова про визначення розміру додаткових витрат), ухвалене у виконавчому провадженні, відкритому щодо виконавчого документа, виданого у цивільному судочинстві.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на наступні обставини.

Статтею 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Приписами частини 1 статті 18 Закону України Про судоустрій і статус суддів встановлено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція) передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Визначене Конвенцією поняття суд, встановлений законом містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Суди повинні керуватися принципом визначеності і не допускати наявності проваджень, а відтак і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами, з того самого предмета судами різних юрисдикцій.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі статтею 1 Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 № 1404-VІІІ (далі Закон № 1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 5 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VІІІ постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами.

Відповідно до частини 2 статті 42 Закону №1404-VIII витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року(в редакції чинній на час правовідносин) витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).

Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).

Частиною 2 статті 74 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Судом встановлено на підставі матеріалів справи, що предметом оскарження у даній справі є постанова приватного виконавця Білецького Ігоря Мироновича про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження від 08.03.2024 у ВП № 73766844.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно врахував правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24.03.2023 у справі № 640/12384/21, предметом оскарження у якій також була постанова приватного виконавця про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, а правовідносини у справі №380/5912/24 та у справі № 640/12384/21 є аналогічними, відповідно постанова Верховного Суду від 24.03.2023 у такій справі є релевантною до застосування при розгляді цієї справи та враховуються апеляційним судом та спростовує доводи апелянта.

Верховний Суд у справі № 640/12384/21 на підставі аналізу Закону № 1404-VІІІ, Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 (в редакції чинній на час правовідносин), дійшов висновку, що постанова про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження та постанова про стягнення витрат виконавчого провадження є різними документами виконавця у виконавчому провадженні.

Оскільки постанова про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження не входить у перелік постанов, визначених частиною другою статті 74 Закону, відповідно вона в силу частини 1 цієї ж норми Закону може бути оскаржена сторонами, виконавчого провадження, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

З матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження 73766844, у якому видана спірна постанова, відкрито на підставі виконавчого листа № 460/991/21, виданого 27.12.2023 Пустомитівським районним судом Львівської області у цивільній справі.

Таким чином, предметом оскарження у цій справі є рішення приватного виконавця (постанова про визначення розміру додаткових витрат), ухвалене у виконавчому провадженні, відкритому щодо виконавчого документа, виданого у цивільному судочинстві.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Вказане унеможливлює розгляд цього спору у порядку адміністративного судочинства.

Така ж правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 660/612/16-ц, від 05.12.2018 у справі № 904/7326/17, від 05.06.2019 у справі № 911/100/18, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Доводи апелянта із посиланням на позиції Львівського окружного адміністративного суду, Восьмого апеляційного адміністративного суду, Одеського окружного адміністративного суду, П`ятого апеляційного адміністративного суду є необґрунтованими, оскільки колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи частини 5 статті 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі згідно з вимогами пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України, судом першої інстанції дотримано норм процесуального законодавства та вірно встановлено обставини, які мають значення для прийняття рішення щодо закриття провадження у справі, а тому немає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у справі, за таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія «Спектр» залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року про закриття провадження у справі №380/5912/24 залишити без замін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді С.М. Шевчук

Р.В. Кухтей

Повний текст постанови складено і підписано 18.07.2024