Справа № 280/9891/23
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2024-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 липня 2024 року м. Дніпросправа № 280/9891/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління національної поліції в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.02.2024 року в адміністративній справі №280/9891/23 (головуючий суддя першої інстанції - Прудивус О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 22.11.2023 року звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до ГУ НП в Запорізькій області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати йому при звільненні грошової компенсації за 25 діб невикористаної частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 календарний рік та за 5 діб невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2022 календарний рік;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за 25 діб невикористаної частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 календарний рік та за 5 діб невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2022 календарний рік, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення на день звільнення зі служби.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року адміністративний позов задоволено в повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є не обґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права. Апелянт вказує, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не врахував положення абзацу сьомого та восьмого пункту 8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом МВС України №260 від 06.04.2016 року, яким визначено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським виплачується грошова компенсація, передумовою для виплати якої є визначення в наказі про звільнення кількості днів невикористаної відпустки. Вважає, що без внесення відповідних змін до наказу про звільнення, вимога про стягнення з відповідача компенсації за невикористані відпустки є передчасною та такою, що суперечить законодавчо закріпленій процедурі проведення таких виплат.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 у період 07.11.2015 року по 28.07.2023 року проходив службу в поліції (а.с.11-13).

Відповідач - Головне управління Національної поліції в Запорізькій області є суб`єктом владних повноважень, яке в даних правовідносинах реалізує надані Законом України «Про Національну поліцію» повноваження.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, наказом відповідача від 27.07.2023 року №341 о/с «По особовому складу» позивача було звільнено зі служби в поліції згідно із пунктом сьомим частини першої статті 77 Закону України від 02.07.2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі по тексту - Закон № 580). Цим же наказом встановлено виплату позивачу компенсації за 18 діб невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за 2023 рік (а.с.16).

Відповідач на звернення позивача листом за №4401/05/3-23 від 09.10.2023 року повідомив, що позивачу надавались наступні відпустки:

- щорічна основна оплачувана відпустка за 2016 рік у кількості 30 діб та 3 доби святкових (з 08.04.2016 року по 10.05.2016 року);

- щорічна основна оплачувана відпустка за 2017 рік у кількості 30 діб та 1 доба святкова (з 17.05.2017 року по 16.06.2017 року);

- додаткова оплачувана відпустка як учаснику бойових дій за 2017 рік у кількості 14 діб (з 18.09.2017 року по 01.10.2017 року);

- щорічна основна оплачувана відпустка та додаткова оплачувана відпустка за 2018 рік у кількості 31 доби та 1 доба святкова (з 21.06.2018 року по 22.07.2018 року);

- додаткова оплачувана відпустка як учаснику бойових дій за 2018 рік у кількості 14 діб (з 15.10.2018 року по 28.10.2018 року);

- частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік у кількості 12 діб (з 03.07.2019 року по 14.07.2019 року);

- частина щорічної основної оплачуваної відпустки та додаткова оплачувана відпустка за 2019 рік у кількості 21 доба (з 29.07.2019 року по 18.08.2019 року);

- додаткова оплачувана відпустка як учаснику бойових дій за 2019 рік у кількості 14 діб (з 08.11.2019 року по 21.11.2019 року);

- додаткова оплачувана відпустка як учаснику бойових дій за 2020 рік у кількості 14 діб (з 26.05.2020 року по 08.06.2020 року);

- щорічна основна оплачувана відпустка за 2020 рік у кількості 30 діб (з 15.07.2020 року по 13.08.2020 року);

- додаткова оплачувана відпустка за 2020 рік у кількості 5 діб (з 14.07.2021 року по 18.07.2021 року);

- щорічна основна оплачувана відпустка та додаткова оплачувана відпустка за 2021 рік у кількості 35 діб (з 19.07.2021 року по 22.08.2021 року), продовження додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю на 3 доби (з 07.09.2021 року по 09.09.2021 року);

- додаткова оплачувана відпустка як учаснику бойових дій за 2021 рік у кількості 14 діб (з 13.10.2021 року по 26.10.2021 року);

- частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік у кількості 5 діб (08.09.2022 року по 12.09.2022 року);

- додаткова оплачувана відпустка як учаснику бойових дій за 2022 рік у кількості 14 діб (з 10.10.2022 року по 23.10.2022 року);

- додаткова оплачувана відпустка як учаснику бойових дій за 2023 рік у кількості 14 діб (з 15.04.2023 року по 28.04.2023 року) (а.с.17-18).

Також в листі відповідач зазначив, що позивачу при звільненні 28.07.2023 року була виплачена грошова компенсація за 18 діб невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за 2023 рік (а.с.18).

Не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористані відпустки, позивач оскаржив таку бездіяльність до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України від 15.11.1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» (далі по тексту - Закон №504/96) встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 4 Закону №504/96 установлюються такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6), додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

За приписами частини першої статті 24 Закону №504 у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Зміст частини першої статті 24 Закону №504 кореспондується з частиною першою статті 83 КЗпП України, відповідно до якої у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України регулюються Законом України від 02.07.2015 року №580-VIII (далі по тексту - Закон №580).

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.59 Закону № 580 служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно зі статтею 60 Закону № 580 відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.

За приписами частини першої статті 92 Закону №580 поліцейським надаються щорічні оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Частинами 1-4 ст.93 Закону №580 визначено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до положень ч.ч.8-11 Закону №580 поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України (ч.ч.1-2 ст.94 Закону №580).

Разом з тим, критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, унормовані Порядком та Умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських» (далі по тексту - Порядок №260).

Пунктом 3 Розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За змістом абз.7-8 п.8 Розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

З аналізу наведених вище положень законодавства у відповідній сфері правовідносин вбачається, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він вже отримав в попередньому календарному році. Водночас, працівнику надано право використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається також і в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, оскільки це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Таким чином, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки, згідно з положеннями частини першої статті 24 Закону №504 та частини першої статті 83 КЗпП України, оскільки відсутнє правове регулювання виплати компенсації за всі використані ними дні відпустки за попередні роки у спеціальних нормативно-правових актах, а саме в Законі №580 та Порядку № 260.

Відповідний правовий підхід узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 19.01.2021 року по справі №160/10875/19, від 23.09.2021 року по справі №520/12296/2020, від 30.11.2022 року по справі №640/85/20, від 20.07.2023 року по справі № 200/18480/21.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач, як поліцейський, мав гарантоване право як на чергову відпустку за 2023 календарний рік, так і на відпустки (основні та додаткові), що не були використані ним у 2022 році. Зазначене, у свою чергу, виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними у році звільнення позивача зі служби в поліції та не можуть бути залишені без розрахунку, оскільки це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Отже, відповідач повинен був при звільненні позивача зі служби в поліції нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за залишок невикористаної у 2022 році відпустки (25 діб невикористаної частини щорічної основної оплачуваної відпустки та 5 діб невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки), однак безпідставно не здійснив цього. Таку бездіяльність відповідача суд оцінює як протиправну.

Посилання відповідача на чинність наказу від 27.07.2023 року №341 о/с «По особовому складу», на підставі якого фінансовим відділом проводилась виплата позивачу коштів при звільненні зі служби в поліції, апеляційний суд до уваги не приймає з огляду на таке.

Підставою для звернення позивача з даним позовом до суду та передумовою виникнення спірних правовідносин фактично і стала відсутність в наказі відповідача від 27.07.2023 року №341 о/с «По особовому складу» застереження про виплату позивачу грошової компенсації за невикористану відпустку за 2022 рік. Така відсутність, як встановлено судом, обумовлена позицією відповідача, суть якої зводиться до відсутності у позивача права на грошову компенсацію за невикористанні дні основної та додаткової відпусток. У свою чергу, в межах вказаної справи суд оцінив таку позицію відповідача як помилкову та нормативно необґрунтовану.

Апеляційний суд та суд першої інстанції встановили, що відповідач наділений повноваженнями на самостійне внесення змін до наказу про звільнення, та не позбавлений внести такі зміни до наказу як самостійно, так і з урахуванням рішення суду.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 КАС України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 КАС України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління національної поліції в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року в адміністративній справі №280/9891/23 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року в адміністративній справі №280/9891/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко