Справа № 140/578/21
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2024-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року ЛуцькСправа № 140/578/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Валюха В.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу та займав посаду техніка командного пункту у ВЧ НОМЕР_1 .

20.12.2019 наказом командира ВЧ НОМЕР_1 № 270 ОСОБА_1 звільнено у запас за підпунктом «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ) та 20.12.2019 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Проте, під час проходження служби відповідач не виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, а здійснив її виплату лише 17.11.2020, на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17.08.2020 у справі № 140/8459/20.

Позивач вказує, що відповідачем було допущено затримку розрахунку при звільненні з військової служби, що є порушенням статті 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) та відповідно до статті 117 КЗпП України це є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Позивач просить визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 20.12.2019 по 17.11.2020 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 21.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а. с. 29).

В поданому до суду відзиві на позовну заяву від 05.02.2021 № 127 (а. с. 33-40) відповідач позов не визнав та просить відмовити у його задоволенні у зв`язку з тим, що при звільненні з військової служби між позивачем та відповідачем спору щодо належних до виплати сум не було, відсутня вина ВЧ НОМЕР_1 у невиплаті спірних сум, що є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за нормами статті 117 КЗпП України.

Ухвалою суду від 22.03.2021 позовну заяву, на підставі частини тринадцятої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), було залишено без руху, встановлено позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви (а. с. 42).

27.05.2021 суд постановив ухвалу про продовження розгляду справи (а. с. 57).

Ухвалою суду від 27.05.2021 провадження у цій справі було зупинене до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 140/4512/21 за позовом ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення коштів (а. с. 58).

03.10.2022 суд постановив ухвалу про поновлення провадження у справі (а. с. 69).

Ухвалою суду від 25.10.2022 провадження у цій справі було зупинене до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 140/16590/21 за позовом ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, стягнення недоплаченої індексації (а. с. 91-92), та в подальшому ухвалою суду від 04.08.2023 провадження у справі поновлено (а. с. 101).

Позивач, у зв`язку із виконанням рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26.04.2023 у справі № 140/16590/21, звернувся із заявою про уточнення позовних вимог та просить: визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 20.12.2019 по 23.05.2023 відповідно до Порядку № 100 (а. с. 95-96).

Ухвалою суду від 22.07.2024 відмовлено в задоволенні клопотання ВЧ НОМЕР_1 про зупинення провадження у справі (а. с. 117).

Інших заяві по суті справи чи клопотань про розгляд справи в судовому засіданні від учасників справи до суду не надходило.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 . Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 20.12.2019 № 270 (по стройовій частині) прапорщика ОСОБА_1 , техніка командного пункту, звільненого наказом начальника Регіонального центру радіоелектронної розвідки « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 18.12.2019 № 21-РС у запас за пунктом 2 підпункту «б» (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час) частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, з правом носіння військової форми одягу, вважати, що справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 20.12.2019 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а. с. 16).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17.08.2020 у справі № 140/8459/20 за позовом ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії позов задоволено, визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період із 01.01.2016 по 01.03.2018, зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період із 01.01.2016 по 01.03.2018 відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.2001 № 1282-ХІІ та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні (а. с. 18-24). Вказане рішення суду в апеляційному порядку оскаржено не було.

16.11.2020 на картковий рахунок позивача надійшли кошти в сумі 62364,26 грн, нараховані в сумі 62677,65 грн на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17.08.2020 у справі № 140/8459/20, що підтверджується платіжним дорученням від 16.11.2020 № 733 (а. с. 8), випискою по рахунку (а. с. 25).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03.09.2021 у справі № 140/4512/21 за позовом ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення коштів позов задоволено частково, визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо не здійснення ОСОБА_1 перерахунку раніше виплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, із застосуванням січня 2008 року, як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 провести перерахунок та виплату (з урахуванням виплачених сум) ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, із застосуванням січня 2008 року, як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а. с. 65-67).

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2021 апеляційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03.09.2021 у справі № 140/4512/21 повернуто скаржнику (а. с. 68).

30.11.2021 на картковий рахунок позивача надійшли кошти в сумі 19693,19 грн, нараховані на виконання вказаного рішення суду, що підтверджується наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 29.11.2021 № 299 (а. с. 80), платіжним дорученням від 29.11.2021 № 634 (а. с. 82), розрахунково-платіжною відомістю № 313 (а. с. 81).

Крім того, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 у справі № 140/16590/21 за позовом ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів позов задоволено частково, визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо нездійснення ОСОБА_1 перерахунку індексації грошового забезпечення відповідно до абзаців 4, 5 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2023 № 1078 (далі Порядок № 1078), за період з 01.03.2018 по 20.12.2019, зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату (з урахуванням раніше виплачених сум) індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 20.12.2019 включно із урахуванням абзаців 4, 5 пункту 5 Порядку № 1078 (а. с. 110-114). Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.04.2023 апеляційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 у справі № 140/16590/21 повернуто скаржнику.

24.05.2023 на картковий рахунок позивача надійшли кошти в сумі 86006,95 грн, нараховані на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 у справі № 140/16590/21, що підтверджується платіжною інструкцією від 23.05.2023 № 243 (а. с. 99).

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).

Відповідно до статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зміст спірних правовідносин, які склались у цій справі, зводиться до питання щодо розміру виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби. При цьому, виплату позивачу індексації грошового забезпечення при звільненні з військової служби проведено не було, між сторонами виник спір про розмір належних позивачу сум при звільненні, внаслідок чого спір було вирішено на користь позивача (рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17.08.2020 у справі № 140/8459/20, від 03.09.2021 у справі № 140/4512/21 та від 02.02.2023 у справі № 140/16590/21). З дня звільнення позивача з військової служби 20.12.2019, ВЧ НОМЕР_1 здійснила належні донарахування та виплату індексації грошового забезпечення на виконання судових рішень в загальній сумі 168377,79 грн, а остаточний розрахунок проведено лише 24.05.2023.

При вирішенні спору суд, в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 120/2617/20-а, які полягають у такому.

Положення частини першої і частини другої статті 117 КЗпП України стосуються відмінних (різних) правових ситуацій, які передбачають різні правові наслідки для роботодавця у разі затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, при цьому істотне значення має наявність спору щодо суми належних працівникові при звільненні сум.

Дійсно, частина перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає.

Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП України, має право на відшкодування, якщо спір буде вирішено на його користь. Розмір заборгованості та відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд.

Отже, у разі якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в такому випадку, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Таким чином, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що оскільки при звільненні 20.12.2019 позивачу не виплачена індексація грошового забезпечення, а остаточний розрахунок проведений лише 23.05.2023, то це є порушенням статті 116 КЗпП України та відповідно до статті 117 цього Кодексу - підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки.

Разом з тим, 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі Закон № 2352-IX), яким внесені зміни до КЗпП України, частину першу та другу статті 117 викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом № 2352-IX 19.07.2022, та після набрання чинності цим законом.

Період з 21.12.2019 до 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-IX) регулювався редакцією статті 117 КЗпП України, яка не встановлювала обмеження строку щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. До цього періоду, в разі існування істотного дисбалансу між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, суд може застосувати принцип співмірності.

Проте, період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

У постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22 суд касаційної інстанції вказав, що до періоду після 19.07.2022 практику Верховного Суду щодо пропорційності виплат застосовувати недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам з урахуванням приписів статті 117 КЗпП та правових позицій Верховного Суду в подібних правовідносинах, суд зазначає, що відшкодування, передбачене цією статтею, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин.

З матеріалів справи вбачається, що остаточний розрахунок з позивачем мав бути проведений 20.12.2019 в день звільнення, натомість належні до виплати суми в розмірі 62677,65 грн були виплачені 16.11.2020, в розмірі 19693,19 грн 29.11.2021 та в розмірі 86006,95 грн 23.05.2023.

Таким чином, суд у цій справі дійшов висновку, що період затримки розрахунку при звільненні необхідно розділити: з 21.12.2019 (перший день затримки) по 18.07.2022, що становить 941 день; з 19.07.2022 по 22.05.2023, що становить 308 дні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц указано, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду констатувала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно ураховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З довідки ВЧ НОМЕР_1 від 06.10.2022 № 251 про середній заробіток ОСОБА_1 вбачається, що нараховане грошове забезпечення з жовтня по листопад 2019 року становить 29961,00 грн (61 робочий дань), а середньоденна заробітна плата в розрахунку на один робочий день 491,16 грн (а. с. 83).

Суд приймає до розрахунку відомості щодо середньоденної заробітної плати, які зазначені у вказаній довідці ВЧ НОМЕР_1 від 06.10.2022 № 251.

Згідно із відомостями картки особового рахунку військовослужбовця № НОМЕР_2 за 2019 рік (а. с. 115-116) у грудні 2019 року при звільненні позивачу виплачено кошти в загальному розмірі 218527,80 грн, в т. ч. виплати, зазначені в наказі командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.12.2019 № 270 (а. с. 16): компенсація за невикористану додаткову відпустку в кількості 70 діб в сумі 32299,75 грн, одноразова грошова допомога при звільненні в сумі 179955,75 грн.

Водночас, зазначеним наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.12.2019 № 270 (а. с. 16) до виплати також було визначено винагороду за бойове чергування в сумі 105,60 грн та грошову компенсацію за недоотримане речове майно в сумі 93447,67 грн, які у грудні 2019 року не були виплачені.

Тобто, у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 480458,86 грн, з яких: 218527,80 грн виплачені у грудні 2019 року відповідно до картки особового рахунку військовослужбовця; 105,60 грн винагорода за бойове чергування та 93447,67 грн грошова компенсація за недоотримане речове майно в сумі, належні до виплати відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.12.2019 № 270; індексація грошового забезпечення в загальній сумі 168377,79 грн (право на отримання якої встановлено рішеннями Волинського окружного адміністративного суду від 17.08.2020 у справі № 140/8459/20, від 03.09.2021 у справі № 140/4512/21 та від 02.02.2023 у справі № 140/16590/21), що становить 35,05 %.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.12.2019 по 18.07.2022 складає 462181,56 грн (491,16 грн х 941 день).

Оскільки розмір недоотриманих позивачем при звільненні сум складає 35,05 % від суми, що підлягала виплаті, тому, виходячи з принципу пропорційності, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь за період з 21.12.2019 по 18.07.2022 коштів в сумі 161994,64 грн як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (обчисленого як 35,05 % від 462181,56 грн). Указаний розрахунок відповідає висновкам Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеним у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, які у подальшому підтримані Верховним Судом у справах № 520/899/21, № 420/20192/21, № 560/13719/21 та інших.

В свою чергу, за період з 19.07.2022 по 22.05.2023, з урахуванням законодавчого обмеження компенсації 6-місячним строком (з 19.07.2022 по 18.01.2023, що становить 184 дні), та правових висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах, належна сума за час затримки розрахунку позивачу становить 90373,44 грн (491,16 грн х 184 дні).

Відтак, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, який належить до виплати позивачеві, складає 252368,08 грн (161994,64 грн + 90373,44 грн).

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, керуючись повноваженнями, наданими частиною другою статті 245 КАС України, та беручи до уваги, що належним способом захисту порушених прав позивача є прийняття судом рішення не про зобов`язання вчинити дії, а про стягнення конкретно визначеної суми коштів, з наведених вище мотивів та підстав позовні вимоги необхідно задовольнити у спосіб прийняття судом рішення про визнання протиправними дій ВЧ НОМЕР_1 щодо проведення несвоєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 252368,08 грн.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо проведення несвоєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 252368 гривень 08 копійок (двісті п`ятдесят дві тисячі триста шістдесят вісім гривень вісім копійок).

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку у спосіб подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.М. Валюх