Справа № 420/12453/24
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2024-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до 297 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони України (Італійський бульвар, 3, м. Одеса, 65012) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до 297 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони України, у якому він просить суд: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому - ОСОБА_1 , середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні; - стягнути з відповідача на його - ОСОБА_1 , користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 516993,61 грн.

Позивач у позові зазначив, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яку зараховано на фінансове забезпечення до 297 комендатури охорони та обслуговування. Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 17.07.2020 №327 його звільнено з військової служби, та наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 10.08.2020 №178 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 10.08.2020 року.

При цьому під час проходження військової служби, нарахування та виплата грошового забезпечення здійснювалося не у повному обсязі, а саме: у період з 01.02.2020 по 10.08.2020 нарахування та виплата основних видів грошового забезпечення проводилися без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року. Позивач зазначив, що вважаючи такі дії відповідача протиправними, він звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31.08.2023 у справі №420/15408/23, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2023, позов задоволений та, зокрема, зобов`язано 297 комендатуру охорони та обслуговування здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.02.2020 по 10.08.2020 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат. Також зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше виплачених сум.

27.03.2024 року відповідачем виконано рішення суду та виплачено на його користь грошове забезпечення в розмірі 281 398,65 грн.

Позивач зазначив, що оскільки він виключений зі списків особового складу 10.08.2020 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 27.03.2024 року, то відповідачем затримано розрахунок з 11.08.2020 року по 26.03.2024 року на 891 день.

При цьому, вказаний спірний період стягнення середнього грошового забезпечення у за правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 14.03.2024 у справі №560/6960/23, поділяється на дві частини: до набрання чинності 19.07.2022 року Законом №2352-ІХ і після цього, оскільки з 19.07.2022 чинна редакція ст.117 КЗпП України передбачає обмеження виплати середнього заробітку працівникові шістьма місяцями.

Середньоденне грошове забезпечення складає 1601,67 грн. За період з 11.08.2020 по 18.07.2022 загальна сума середнього грошового забезпечення становить 1 132 380,69 грн (707 днів х 1601,67 грн).

Позивач вказує, що у цій справі загальний розмір виплат нарахованих при виключенні зі списків особового складу складав 1 433 708,15 грн, з яких:

- фактично виплачене грошове забезпечення при звільненні у серпні 2020 року 17309,97 грн. (1,21 %);

- одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби 1 045 536,40 грн (72,93 %);

- грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій 89 463,13 грн (6,24 %).

Частка заборгованості відповідно до алгоритму виведеного Верховним Судом від 24.07.2019 у справі №805/3167/18-а та від 30.10.2019 у справі №806/2473/18, доплата якої проведена на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.08.2023 у справі №420/15408/23, складає 19,63%.

Отже, виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення належна позивачу має складати 1 132 380,69 грн * 19,63% = 222 286,33 грн.

Водночас за період з 19.07.2022 (дата набрання чинності Законом №2352-ІХ) по 26.03.2024 (день, що передує дню остаточного розрахунку), з урахуванням законодавчого обмеження компенсації шестимісячним строком кількість днів у періоді становить 184 дні. Отже сума середнього грошового забезпечення становить 294 707,28 грн (184 дні х 1 601,67 грн).

Таким чином, позивач вважає, що загальна сума середнього грошового забезпечення, на яку він має право відповідно до ст.117 КЗпП України в редакціях до набрання чинності 19.07.2022 року Законом №2352-ІХ і після цього, становить 516 993,61 грн (222 286,33 грн + 294 707,28 грн).

Позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 29.04.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи.

Ухвалою суду від 22.07.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідачем до суду поданий відзив на позов, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

На думку представника відповідача ст.117 КЗпП та Порядок №100 не розповсюджується на правовідносини військової служби, оскільки військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу, яка віднесена до публічної служби. Порядок проходження військової служби урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на осіб, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки та відповідальність.

Також представник відповідача звертає увагу, що при звільненні з позивачем був проведений повний розрахунок з дотриманням чинного законодавства. Жодних заперечень щодо розрахунку від позивача не надходило. Позивач погодився з наказом командира в/Ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.08.2020 №178, згідно якого його було розраховано та виключено із списків особового складу частини і всіх видів забезпечення. Вказаний наказ позивачем оскаржено не було.

27.03.2024 року відповідачем виконано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.08.2023 у справі №420/15408/23 у повному обсязі та виплачено позивачу 281 398, 65 грн.

Таким чином, право на отримання грошового забезпечення у позивача виникло на підставі судового рішення, яке було ухвалено вже після його звільнення. Отже у відповідача відсутня вина як у роботодавця у розумінні ст.116 КЗпПУ.

Такий висновок підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, відповідно до пункту 57 рішення Європейського суду з прав людини від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» такий строк закінчується не датою виплати заборгованості, а датою прийняття судом рішення.

Враховуючи викладене, відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статей 116, 117 КЗпП України.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій просив задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позові, додатково зазначивши, що аргументи відповідача, що ст.117 КЗпП та Порядок №100 не розповсюджується на правовідносини військової служби є помилковими, адже за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яку зараховано на фінансове забезпечення до 297 комендатури охорони та обслуговування.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 17.07.2020 №327 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас та наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 10.08.2020 №178 його генерал-майора ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 10.08.2020 року з календарною вислугою років 43 роки.

Позивач був ознайомлений з грошовим забезпеченням нарахованим йому при звільненні та за твердженням відповідача не мав зауважень. Вказані обставини не заперечуються позивачем.

Згідно з даними автоматизованої системи діловодства суду в провадженні суду знаходилась справа №420/10083/20 за позовом ОСОБА_1 , позивач після звільнення зі служби у 2020 році звернувся до суду з позовом щодо обмеження максимального розміру призначеної йому з 14.08.2020 року пенсії у розмірі 32805,97грн.

Таким чином, позивач після звільнення зі службі у 2020 році перебуває на обліку в ГУ ПФУ та отримує пенсію.

Майже через три роки після звільнення зі служби позивач звертається до суду з позовом щодо неповної сплати йому грошового забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31.08.2023 у справі №420/15408/23, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2023, позов ОСОБА_1 задоволено та, зокрема, зобов`язано 297 комендатуру охорони та обслуговування здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.02.2020 по 10.08.2020 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат. Також зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання рішення суду позивачу відповідачем 27.03.2024 року виплачено на його користь грошове забезпечення в розмірі 281 398,65 грн.

Звертаючись до суду з позовом по даній справі позивач вважає, що грошове забезпечення виплачене йому із затримкою розрахунку при звільненні з 11.08.2020 року по 26.03.2024 року, на 891 день та оскільки середньоденне грошове забезпечення складає 1601,67 грн, середній заробіток за час затримки складає 1 433 708,15 грн.

Зменшуючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач з посиланням на практику Верховного Суду вказаний спірний період стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки при розрахунку поділив на дві частини: до набрання чинності 19.07.2022 року Законом №2352-ІХ і після цього, оскільки з 19.07.2022 чинна редакція ст.117 КЗпП України передбачає обмеження виплати середнього заробітку працівникові шістьма місяцями.

За перший період з 11.08.2020 по 18.07.2022 року (707 днів) сума середнього грошового забезпечення складає 1 132 380,69 грн (707 днів х 1601,67 грн).

За другий період з 19.07.2022 року по 26.03.2024 року - 291503,94 грн (182 дні х 1 601,67 грн).

За перший період позивач розрахував частку заборгованості у відсотковому розрахунку (19,63%), зазначивши, що загальний розмір виплат нарахованих при виключенні зі списків особового складу складав 1 433 708,15 грн, з яких: - фактично виплачене грошове забезпечення при звільненні у серпні 2020 року 17309,97 грн. (1,21 %); - одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби 1 045 536,40 грн (72,93 %); - грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій 89 463,13 грн (6,24 %). Сума середнього заробітку за час затримки за перший період склала 1 433 708,15 грн * 19,63% = 222 286,33 грн.

Позивач стверджує, що йому повинно бути виплачено за затримку розрахунку при звільненні, а саме виплати 27.03.2024 року на його користь за рішенням суду грошового забезпечення в розмірі 281 398,65 грн, загальна сума у розмірі 513790,27 грн (222 286,33 грн + 291503,94 грн), тобто фактично у двічі більше ніж сума, яка стягнута на його користь за рішенням суду.

Дослідивши заяви по суті надані сторонами докази суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини між стонами виникли з питання нарахування та виплатити позивачу, якій був військовослужбовцем, середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку на підставі ст.117 КЗпПУ.

Згідно з ч. 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у тому числі у разі відсутності зауважень звільненого військовослужбовця щодо розрахунку з ним, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпПУ.

За приписами ст.116 КЗпПУ (в редакції Закону України від 02.04.2020 №2352-IX) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпПУ (в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Дійсно після набрання 19 липня 2022 року чинності Законом №2352-IX строк виплати за затримку при звільненні законодавець обмежив 6 місяцями, що зі сторони законодавця є логічно-послідовним, враховуючи сталу судову практику, що не виплата не тільки нарахованих та несплачених сум заробітку працівнику (роботодавець усвідомлює свою відповідальність), але не нарахованих і несплачених сум заробітку (тобто роботодавець вважає виконаними свої обов`язки щодо розрахунку зі звільненим працівником), не обмежується строком звернення до суду, тобто такий працівник (службовець) може звернутися до суду у будь-якій, у тому числі тривалий, час після звільнення до суду, що безпосередньо впливає на час затримки при звільненні.

Між тим, за правовими висновками Верховного Суду вказані зміни в КЗпПУ фактично не вплинули на розрахунок за затримку при звільненні осіб, яким затримка розрахунку почалась до 19 липня 2022 року. При цьому Верховний Суд також вказує, що в новій редакції законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові. Але і до цього редакція ст.117 КЗпПУ не містила положень щодо застосування принципу співмірності. Вказаний принцип став застосовуватись при розгляді справ даної категорії за судовою практикою Верховного Суду та ВПВС.

Вирішуючи спірні питання по даній справі суд вважає, що застосуванню підлягає правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17.

Аналізуючи положення ч.2 ст.117 КпПУ Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що ч.2 ст.117 КпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпПУ). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦКУ, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпПУ, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Таким чином, основними підставами для висновку ВПВС були:

- компенсаційний характер заходів відповідальності (компенсацiя завданої шкоди на відміну виплати середнього заробітку при незаконному звільненні та поновленні на посаді виплата заробітку як продовження трудових відносин);

- принципи розумності, справедливості та пропорційності.

Щодо застосування принципи розумності, справедливості та пропорційності, то аналіз висновків Конституційного Суду України, викладених у його рішеннях, свідчать про те, що вказані принципи є невід`ємною частиною верховенства права.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Всі елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права.

Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності. Правова держава, вважаючи відповідальність виправною, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.

Співвідношення між поставленою метою та засобами її досягнення має відповідати вимогам принципу домірності, який забезпечує справедливий баланс між вимогами захисту загального інтересу та потребою забезпечити індивідуальні права особи.

Одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею.

Принцип верховенства права, зокрема така його вимога, як принцип домірності, є взаємопов`язаними фундаментальними засадами функціонування усієї юридичної системи України,

Отже, конкретні санкції як відповідальність за порушення мають бути справедливими та відповідати принципові домірності, тобто законодавець має визначати механізм відповідальності з урахуванням їх виправданості та потреби для досягнення легітимної мети, беручи до уваги вимоги адекватності наслідків (у тому числі для особи, до якої вони застосовуються).

Саме враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, ВПВС у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи, зокрема: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 513790,27 грн за затримку розрахунку при звільненні та виплати йому 27.03.2024 року на підставі рішення суду грошового забезпечення в розмірі 281 398,65 грн не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності, а також компенсаційному характеру вказаних виплат.

Суд зокрема, враховує:

- звернення до суду майже через три роки після звільнення;

- позивач ніяким чином не зазначає про причини тривалого не звернення до суду після звільнення за захистом своїх прав, тобто поведінка позивача була пасивною та така поведінка є не виправданою;

- звільнення позивача з військової служби у запас з постановкою на облік в ГУ ПФУ та призначення пенсії у розмірі 32805,97грн (на сьогодні враховуючи індексації пенсія позивача збільшилась), тобто позивач не залишився без засобів існування (при цьому при звільненні ним отримана одноразова допомога більш ніж 1 млн грн; позивач не вказує про додаткові майнові втрати, пов`язані із затримкою розрахунку);

- наявність інших справ щодо стягнення не нарахованих и невиплачених сум. При цьому розрахунок позивача у відсотковому значенні не може вважатися достовірним, оскільки в ньому не відображені сума компенсації за речове майно, про що зазначено в наказі про звільнення, а також без врахування сум, стягнутих на користь позивача у розмірі 98638,22грн (індексація) за рішенням суду від 12.04.2024 року по справі №420/15478/23;

Нарешті принципи розумності, справедливості та пропорційності повинні бути застосовані враховуючи, що в Україні запроваджений воєнний стан, в якому Україна знаходиться третій рік, необґрунтоване навантаження на Державний бюджет не є розумним.

Враховуючи вказані обставини, компенсаційний характер сум, які просить стягнути з відповідача позивач, застосовуючи принципи розумності, справедливості та пропорційності суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню за затримку розрахунку 200 тис грн.

При цьому суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на практику ЄСПЛ у справі Меньшакова проти України» (заява №377/02), що такий строк закінчується не датою виплати заборгованості, а датою прийняття судом рішення, враховуючи правову позицію викладену Верховним Судом в постанові від 27.10.2022 року (п.102 постанови) у справі №1.380.2019.006549, в якій зазначено, що ВПВС Суду у постанові від 26 лютого 2020 року (справа №821/1083/17) та від 13 травня 2020 року (справа №810/451/17) дійшла висновку, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів ст.117 КЗпПУ всупереч практиці Верховного Суду України. Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15, відповідно до якого положення статей 116 та 117 КЗпПУ поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості з заробітної плати та відшкодування/компенсації.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази у їх сукупності, враховуючи встановлені судом обставини, наведені вищі висновки у змісті рішення, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2,3,6,7,8,9,12,139,241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до 297 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони України (Італійський бульвар, 3, м. Одеса, 65012, ) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність 297 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони України у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.08.2020 року по 26.03.2024 року включно.

Зобов`язати 297 комендатуру охорони та обслуговування Міністерства оборони України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 11.08.2020 року по 26.03.2024 року включно у розмірі 200 000,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва