Справа № 420/13195/24
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2024-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Господарського суду Одеської області про визнання дій протиправними та стягнення недоотриманої суддівської винагороди та компенсації за невикористані відпустки,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач), в інтересах якого діє адвокат Лепеха Костянтин Геннадійович, звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України (далі відповідач 1), Господарського суду Одеської області (далі відповідач 2), в якому просить:

визнати протиправними дії Господарського суду Одеської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 30.08.2020 із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;

стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 грошову суму у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 у розмірі 290454,49 грн, з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів;

визнати протиправними дії Господарського суду Одеської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 28.11.2023, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 грн;

стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 грошову суму у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 28.11.2023 у розмірі 727155,00 грн, з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів;

визнати протиправними дії Господарського суду Одеської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані оплачувані відпустки за 379 днів із застосуванням розрахункової величини в розмірі 2102 грн;

стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 грошову суму у вигляді недоотриманої грошової компенсації за невикористані оплачувані відпустки в розмірі 408145,10 грн, з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за період з 01.01.2020 по 17.04.2020 позивачу, як судді Господарського суду Одеської області, була нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад, виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, додатковий регіональний коефіцієнт у розмірі 1,25 до базового розміру посадового окладу та надбавка за вислугу років 50% від посадового окладу. Однак, в період з 18.04.2020 по 28.08.2020 відповідач 2 нараховував і сплачував щомісяця позивачу суддівську винагороду у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Позивач вважає застосування обмеження виплати суддівської винагороди 10 розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020, передбаченого ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» таким, що порушує його право на належне матеріальне забезпечення.

За період з 01.01.2021 по 28.11.2023 позивачу, як судді Господарського суду Одеської області, була нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад, виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 грн, додатковий регіональний коефіцієнт у розмірі 1,25 до базового розміру посадового окладу та надбавка за вислугу років 50% від посадового окладу. Позивач вважає, що застосування такої розрахункової величини в розмірі 2102 грн суперечить Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та порушує гарантії незалежності судді, оскільки при нарахуванні суддівської винагороди слід було застосувати прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 р., 1 січня 2022 р., та 1 січня 2023 р. встановлено в сумі 2270 грн, 2481 грн і 2684 грн відповідно.

При звільнені з посади судді Господарського суду Одеської області у 2023 році ОСОБА_1 було виплачено грошову компенсацію за невикористані оплачувані відпустки загалом за 379 днів в розмірі 1474078,81 грн. При цьому для розрахунку обчислення середньої заробітної плати (суддівської винагороди) у відповідності з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 було застосовано розрахункову величину в розмірі 2102 грн. Позивач вважає, що застосування такої розрахункової величини для розрахунку його середньої суддівської винагороди суперечить Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та порушує гарантії незалежності судді, оскільки при компенсації за невикористані оплачувані відпустки, що обраховується з суддівської винагороди слід було застосувати прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2023 р. встановлено в сумі 2684 грн.

Позивач вважає, що такі дії Господарського суду Одеської області протиправними, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

У зв`язку із зверненням до суду з адміністративним позовом, який не відповідає вимогам процесуального законодавства, ухвалою суду від 06.05.2024 вказаний позов було залишено без руху з наданням позивачу строку на усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання ухвали.

Позивач ухвалу суду виконав, недоліки позову усунув.

Ухвалою від 17.05.2024 провадження у вказаній справі відкрите, розгляд справи призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

04.06.2024 Господарським судом Одеської області подано до суду відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що останній позов не визнає.

Зокрема, свою позицію обґрунтовує тим, що на виконання наказу голови Господарського суду Одеської області від 05.12.2023 №40-к, яким відраховано суддю ОСОБА_1 зі штату суддів Господарського суду Одеської області 28.11.2023 та згідно якого нарахована грошова компенсація за 379 календарних днів відпустки, була розрахована наступним чином: заробітна плата, яка була нарахована судді у 2023 році (за фактично відпрацьований час) виходячи з розміру посадового окладу відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», яким визначено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць та який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2023 року, у розмірі 2102 гривні, ділиться на кількість календарних днів у розрахунковому періоді. Отримана середньоденна заробітна плата множиться на кількість днів відпустки, що підлягають оплаті.

З детальним розрахунком компенсації за невикористані відпустки було ознайомлено адвоката судді Лепехи Г.А. 24.04.2024 у відповідь на адвокатський запит

Таким чином, судом вірно виплачено грошову компенсацію за невикористані оплачувані відпустки за 379 днів саме у розмірі 1474078,81 грн, у зв`язку із чим Господарський суд Одеської області заперечує проти задоволення вимоги про стягнення з ДСА недоотриманої грошової компенсації у розмірі 408145,10 грн.

Щодо недоотримання ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 Господарський суд Одеської області зазначає, що позивачем невірно визначено кінцеву дату недоотриманої, на його думку, суддівської винагороди, оскільки вірним є період з 18.04.2020 по 27.08.2020, а не по 28.08.2020. На виконання рішення Ради суддів Господарським судом Одеської області на підставі наказу голови суду №19 від 27.04.2020 «Про застосування обмеження при нарахуванні суддівської винагороди суддям» (з яким під розпис ознайомлено позивача - ОСОБА_1 ) було встановлено такі обмеження та доручено ФЕВ за період з 01.04.2020 по 17.04.2020 включно здійснити виплату суддівської винагороди без обмежень, встановлених вищевказаним законом № 553-ХІ («Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік»). Одночасно, згідно п. 2 наказу голови суду №19 від 27.04.2020, доручено ФЕВ з 18.04.2020 та на період до завершення місяця, у якому відміняється карантин, здійснювати нарахування суддівської винагороди суддям Господарського суду Одеської області в розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020. Згідно службової записки начальника ФЕВ суду судді ОСОБА_1 , як і іншим суддям Господарського суду Одеської області, з урахуванням вимог ст.29 Закону №553-ІХ, в період дії обмеження суддівської винагороди з 18.04.2020 по 27.08.2020 була нарахована та виплачена суддівська винагорода відповідно до розрахункових листів за період з квітня 2020 року по вересень 2020 року. Наказом голови Господарського суду Одеської області від 03.09.2020 № 37припинено застосування обмеження при нарахуванні суддівської винагороди суддям. Вказаним наказом визнано таким, що втратив чинність попередній наказ (№19 від 27.04.2020 «Про застосування обмеження при нарахуванні суддівської винагороди суддям» з 28.08.2020). Згідно п. 3 наказу зобов`язано ФЕВ зробити розрахунок компенсації суддівської винагороди за час дії обмеження, надати інформацію щодо додаткової потреби в коштах до ДСА України та здійснити відповідні виплати після надходження додаткових коштів. Кошти щодо компенсації суддівської винагороди відповідно до листа від 03.09.2020 № 08-25/7774/2020 від ДСА України до Господарського суду Одеської області до кінця 2020 року не надходили.

Відповідно до п. 5 та 6 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Керуючись приписами пункту 1 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Окреслена норма є бланкетною, оскільки встановлює лише кількість прожиткових мінімумів для обчислення базового розміру посадового окладу судді місцевого суду (30), але не встановлює розміру прожиткового мінімуму, який необхідний для цього.

З огляду на це, необхідно враховувати положення інших законів, які встановлюють розмір прожиткового мінімуму для визначення посадового окладу судді.

Такі норми доповнюють частину третю статті 135 Закону 1402-VIII і становлять єдину спеціальну норму, якою визначено розмір посадового окладу судді.

Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення Законів України «Про Державний бюджет України» на 2021,2022 та 2023 роки. Так, статтею 7 вказаних Законів встановлено з прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді становить 2102 гривні.

Таким чином, Законами України «Про Державний бюджет України» на вищевказані роки запроваджено розрахункову величину для визначення базового розміру посадового окладу судді, яка складає 2102 гривні.

Отже, з прийняттям вказаного Закону, зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина.

Відповідно до службової записки начальника ФЕВ, посадовий оклад судді ОСОБА_1 у 2021 році був розрахований на підставі ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», яким визначено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць та який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року, у розмірі 2102 гривні.

Стаття 7 Закону №3460-ІХ не визнана неконституційною, відповідач вважає, що адміністративний суд при вирішенні даного спору повинен саме її і застосовувати та не може обирати самостійно із Закону про Державний бюджет більш сприятливий для позивача (2270 грн (2021); 2481 грн (2022) та 2684 грн (2023) відповідно, замість 2102 грн).

Також відповідач вказує про порушення позивачем тримісячного строку звернення до суду.

З огляду на викладене відповідач-2 просить відмовити у задоволенні позову.

11.06.2024 до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначає, що Господарський суд Одеської області не надав доказів дати (моменту) ознайомлення, а тому не можна встановити початок перебігу строку, коли суддя Лепеха Г.А. міг дізнатися про право на компенсацію суддівської винагороди за час дії обмеження за період з 18.04.2020 по 28.08.2020. Натомість фактично позивач дізнався про своє порушене право навесні 2024 року. Обмеження суддівської винагороди дискримінує суддів у порівняні з іншим працездатним населенням, а звернення до суду є необхідним заходом для усунення несправедливого ставлення.

17.06.2024 до суду від Господарського суду Одеської області надійшли заперечення (на відповідь на відзив).

Ухвалою суду від 19.06.2024 повернуто Господарському суду Одеської області заперечення без розгляду.

25.06.2024 до суду від Господарського суду Одеської області надійшли заперечення (на відповідь на відзив).

Ухвалою суду від 27.06.2024 повернуто Господарському суду Одеської області заперечення без розгляду.

26.06.2024 до суду від Господарського суду Одеської області надійшло клопотання про поновлення процесуального строку на подання заперечень на відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 28.06.2024 клопотання Господарського суду Одеської області про поновлення строку на подання заперечення повернуто без розгляду.

04.07.2024 від Господарського суду Одеської області надійшло клопотання про поновлення процесуального строку на подання заперечень на відповідь на відзив та заперечення (на відповідь на відзив).

Ухвалою суду від 10.07.2024 поновлено Господарському суду Одеської області строк для подання заперечення на відповідь на відзив.

Станом на дату розгляду справи Державна судова адміністрація України відзиву на позовну заяву не надала.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства, які регулюють спірні відносини, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 Указом Президента України від 14.10.2002 № 926/2002 призначений на посаду судді Господарського суду Одеської області строком на п`ять років, Верховною Радою України 17.05.2007 обраний суддею цього ж суду безстроково.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 28.11.2023 №1131/0/15-23 звільнено ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду Одеської області на підставі підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

Відповідно до наказу Господарського суду Одеської області від 27.04.2020 № 19 «Про застосування обмеження при нарахуванні суддівської винагороди суддям» наказано: фінансово-економічному відділу за період з 01.04.2020 по 17.04.2020 виключно здійснити виплату суддівської винагороди без обмежень, встановлених Законом України від 13.04.2020 №553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (пункт 1); фінансово-економічному відділу з 18.04.2020 та на період до завершення місця, у якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2 здійснювати нарахування суддівської винагороди суддям Господарського суду Одеської області в розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року (пункт 2).

Відповідно до наказу Господарського суду Одеської області від 03.09.2020 № 37 «Про припинення застосування обмеження при нарахуванні суддівської винагороди суддям» наказано визнати таким, що втратив чинність наказ голови суду № 19 від 27.04.2020 «Про застосування обмеження при нарахуванні суддівської винагороди суддям» з 28.08.2020.

За період дії обмеження суддівської винагороди з 18.04.2020 по 27.08.2020 відповідно до ст. 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» сума нарахованої суддівської винагороди, яка не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, становить:

квітень 2020 року 13525,24 грн;

травень 2020 року 71007,50 грн;

червень 2020 року 71007,50 грн;

липень 2020 року 71007,50 грн;

серпень 2020 року 63906,75 грн (71007,50 грн 7100,75 грн (вказана сума виплачена у вересні 2020 року);

всього 290454,49 грн.

Суддівська винагорода за період з 01.01.2021 по 28.11.2023 ОСОБА_1 нараховувалася та виплачувалася із застосуванням базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн.

На виконання рішення ВРП № 1131/0/15-23 від 28.11.2023 наказом голови Господарського суду Одеської області від 05.12.2023 № 40-к «Про відрахування судді ОСОБА_1 зі штату суддів» ОСОБА_1 відраховано зі штату суддів 28.11.2023, у зв`язку із звільненням.

Відповідно до пункту 3 наказу від 05.12.2023 № 40-к Фінансово-економічному відділу виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за:

- невикористану додаткову оплачувану відпустку за період роботи з 11.11.2012 по 10.11.2013 тривалістю 15 календарних днів;

- невикористану додаткову оплачувану відпустку за період роботи з 11.11.2013 по 10.11.2014 тривалістю 15 календарних днів;

- невикористану додаткову оплачувану відпустку за період роботи з 11.11.2014 по 10.11.2015 тривалістю 15 календарних днів;

- невикористану додаткову оплачувану відпустку за період роботи з 11.11.2015 по 10.11.2016 тривалістю 15 календарних днів;

- невикористану основну щорічну відпустку за період роботи з 11.11.2016 по 10.11.2017 тривалістю 30 робочих днів;

- невикористану додаткову оплачувану відпустку за період роботи з 11.11.2016 по 10.11.2017 тривалістю 15 календарних днів;

- невикористану основну щорічну відпустку за період роботи з 11.11.2017 по 10.11.2018 тривалістю 30 робочих днів;

- невикористану додаткову оплачувану відпустку за період роботи з 11.11.2017 по 10.11.2018 тривалістю 15 календарних днів;

- невикористану основну щорічну відпустку за період роботи з 11.11.2018 по 10.11.2019 тривалістю 30 робочих днів;

- невикористану додаткову оплачувану відпустку за період роботи з 11.11.2018 по 10.11.2019 тривалістю 15 календарних днів;

- невикористану основну щорічну відпустку за період роботи з 11.11.2019 по 10.11.2020 тривалістю 30 робочих днів;

- невикористану додаткову оплачувану відпустку за період роботи з 11.11.2019 по 10.11.2020 тривалістю 15 календарних днів;

- невикористану основну щорічну відпустку за період роботи з 11.11.2020 по 10.11.2021 тривалістю 30 робочих днів;

- невикористану додаткову оплачувану відпустку за період роботи з 11.11.2020 по 10.11.2021 тривалістю 15 календарних днів;

- невикористану частину основної щорічної відпустки за період роботи з 11.11.2021 по 10.11.2022 тривалістю 27 робочих днів;

- невикористану додаткову оплачувану відпустку за період роботи з 11.11.2021 по 10.11.2022 тривалістю 15 календарних днів;

- невикористану частину основної щорічної відпустки за період роботи з 11.11.2022 по 10.11.2023 тривалістю 21 робочий день;

- невикористану додаткову оплачувану відпустку за період роботи з 11.11.2022 по 10.11.2023 тривалістю 15 календарних днів;

- невикористану основну щорічну відпустку за період роботи з 11.11.2023 по 28.11.2023 тривалістю 1 робочий день;

- невикористану додаткову оплачувану відпустку за період роботи з 11.11.2023 по 10.11.2024 тривалістю 15 календарних днів.

Грошову компенсацію за 379 календарних днів відпустки нараховано із застосуванням базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн.

Вважаючи дії Господарського суду Одеської області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди та із застосуванням базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн протиправними, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує наступні приписи законодавства.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій Господарського суду Одеської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 30.08.2020 із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та стягнення з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 грошову суму у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 у розмірі 290454,49 грн, з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів суд зазначає наступне.

12.03.2020 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18.04.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 наступного змісту:

«Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».

Згідно ст. 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 135 цього Закону суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Приписами ч. 3 ст. 135 вказаного Закону визначено, що базовий розмір посадового окладу судді становить:

1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Частиною 4 ст. 135 вказаного Закону передбачено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:

1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;

2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;

3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.

Відповідно до ч. 5-8 ст. 135 вказаного Закону суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря, голови судової палати, секретаря Пленуму Верховного Суду, секретаря Великої Палати Верховного Суду, виплачується щомісячна доплата в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Цілком таємно», - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Таємно», - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Відповідно до ч. 9 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що Господарський суд Одеської області при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди повинен був керуватися виключно Законом України «Про судоустрій та статус суддів», а застосування ним ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прямо суперечить приписам ст. 130 Конституції України.

Крім того, питання щодо невідповідності Законів нормам Конституції України, якими зменшувалась суддівська винагорода, було неодноразово предметом розгляду Конституційним Судом України.

Так, Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 11 березня 2020 року в справі № 4-р/2020 з посиланням, у тому числі, на норми міжнародного права зазначив, що: «Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).

Відповідно до п. 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 01 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019.

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч. 1 ст. 124 Основного Закону України).

Також Конституційний Суд України неодноразово висловлювався щодо зупинення законами про Державний бюджет України на відповідний рік дії інших чинних законів України.

Так, відповідно до абз.4 підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини рішення КСУ від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України. У статті 64 Конституції України вичерпно визначено такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин.

Згідно абз.8 п. 4 мотивувальної частини рішення КСУ від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 визначено, що оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.

Абзацом 2 п. 5 мотивувальної частини рішення КСУ від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 встановлено, що Верховна Рада України не повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин.

У мотивувальній частині рішення КСУ від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 також зазначено, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони (абз. 3, 4 підпункту 5.4 п. 5 мотивувальної частини рішення КСУ від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008).

Як зазначив Конституційний Суд України, що словосполучення «держава прагне» - це намагання і обов`язок держави спрямовувати свою діяльність на виконання певного, визначеного Конституцією України, завдання.

Аналіз термінів «баланс», «збалансувати», «бюджет збалансований» свідчить, що збалансованість бюджету (держави, регіону) передбачає рівномірне (паритетне) співвідношення між його видатковою і доходною частинами, дотримання відповідності видатків доходам, проте, не виключає при цьому можливості прийняття бюджету з перевищенням видатків над доходами і навпаки (з дефіцитом або профіцитом). У той же час правова природа бюджету не може обмежуватися лише фінансово-економічною складовою. Бюджет - це план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду.

Закон про Державний бюджет України, як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами і територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов`язань утверджується сутність держави як соціальної і правової (абзаци другий, третій підпункту 3.2, абзац другий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення КСУ від 27 листопада 2008 року № 26-рп/2008).

Зазначених висновків також дійшов Конституційний Суд України у своєму рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20), яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами;

- абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

Також, Конституційний Суд України у даному рішенні зазначив наступне:

- скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України;

- установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ, передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України, є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права;

- Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, а тому, оспорюваними положеннями статті 29 Закону № 294 заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади;

- обмеження передбачених оспорюваними положеннями статті 29 Закону № 294 виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану, однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, з встановленням чітких часових строків та у жорсткій відповідності до Конституції та законів України.

Таким чином, наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження, як інструмент впливу на судову владу.

Відтак, наявні підстави для нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з квітня по серпень 2020 року включно на підставі положень статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» обмежень. Виплата суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно (а не по 28.08.2020, як помилково зазначає позивач) із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування згідно з частиною 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 13.04.2020 № 553-ІХ, в редакції, яка діяла з 18.04.2020 до 28.08.2020, є протиправною та порушує право позивача на належне матеріальне забезпечення.

Щодо обрання ефективного способу захисту порушеного права позивача, суд враховує таке.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно із частинами першою, другою, третьою статті 148 Закону № 1402-VІІІ фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема Державна судова адміністрація України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, крім Верховного Суду та вищого спеціалізованого суду.

Статтею 149 Закону № 1402-VІІІ визначено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідно до частини першої статті 151 Закону № 1402-VІІІ Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Підпунктами 2 та 7 частини першої статті 152 Закону № 1402-VІІІ встановлено, що Державна судова адміністрація України забезпечує належні умови діяльності судів, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених цим Законом; готує бюджетний запит.

З вищевикладеного слідує, що головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів є Державна судова адміністрація України.

Повноваження та види розпорядників бюджетних коштів визначені статтею 22 Бюджетного кодексу України (далі - БК України), відповідно до частини першої якої за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, Державна судова адміністрація України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників (пункт 1 частини другої статті 22 БК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 22 БК України головний розпорядник бюджетних коштів, зокрема, отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань (пункт 3); затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством (пункт 4).

З огляду на вищевикладене, та враховуючи, що право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від виконання обов`язків державними органами в частині врахування внесених змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету, враховуючи вимоги позовної заяви суд вважає, що належним способом захисту порушеного права є стягнення з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 290454,49 грн, з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій Господарського суду Одеської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 28.11.2023, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 грн та стягнення з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 грошову суму у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 28.11.2023 у розмірі 727155,00 грн, з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів суд зазначає наступне.

У статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» наведений порядок розрахунку суми суддівської винагороди (визначення базового розміру посадового окладу судді, застосування коефіцієнтів, встановлення щомісячних доплат тощо) та зазначено, що базою для відповідних обчислень є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня календарного року.

У частині третій статті 46 Конституції України вказано, що прожитковий мінімум встановлюється законом.

Як зазначено у частині третій статті 4 Закону України від 15.07.1999 № 966-XIV «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Отже, сума суддівської винагороди позивача у 2021, у 2022 та у 2023 роках мала обчислюватися з урахуванням норм Законів України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» відповідно.

Статтями 7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» чітко встановлено, що прожитковий мінімум з 1 січня 2021 року, з 1 січня 2022 року та з 1 січня 2023 року на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, становить 2102 грн.

Саме з урахуванням цих норм була визначена сума суддівської винагороди позивача.

Статтею 147 Конституції України вирішення питання про відповідність Конституції України законів України віднесено до компетенції Конституційного Суду України.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням того, що відповідні положення статей 7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» не були визнані такими, що не відповідають Конституції України, суд дійшов висновку, що застосування цих положень було обов`язковим для Господарського суду Одеської області.

Відповідно до частини першої статті 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У частині четвертій статті 7 КАС України вказано, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У даному випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

У суду немає підстав для висновку, що відповідні положення статей Законів України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (щодо встановлення прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді) суперечать статті 130 Конституції України.

У справі відсутні докази того, що відповідач 2 діяв з порушенням вимог, що встановлені частиною другою статті 2 КАС України.

Суд зазначає, що обчислення розміру винагороди судді місцевого суду здійснюється в порядку, встановленому Верховною Радою України у відповідних законах, цей порядок є єдиним для всіх суддів і не може змінюватися в індивідуальному порядку судовим рішенням.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині позову не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій Господарського суду Одеської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані оплачувані відпустки за 379 днів із застосуванням розрахункової величини в розмірі 2102 грн та стягнення з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 грошову суму у вигляді недоотриманої грошової компенсації за невикористані оплачувані відпустки в розмірі 408145,10 грн, з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів суд зазначає наступне.

Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані дні відпусток проводиться згідно з нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.958 № 100.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році.

На виконання наказу голови суду від 05.12.2023 №40-к, яким відраховано суддю ОСОБА_1 зі штату суддів Господарського суду Одеської області 28.11.2023 та згідно якого нарахована грошова компенсація за 379 календарних днів відпустки у сумі 1474078,81 грн.

Як зазначає відповідач-2 у відзиву грошова компенсація за 379 календарних днів відпустки була розрахована наступним чином: заробітна плата, яка була нарахована судді у 2023 році (за фактично відпрацьований час), виходячи з розміру посадового окладу відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», яким визначено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць та який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2023 року, у розмірі 2102 гривні, ділиться на кількість календарних днів у розрахунковому періоді. Отримана середньоденна заробітна плата множиться на кількість днів відпустки, що підлягають оплаті.

Таким чином, при нарахуванні грошова компенсація за 379 календарних днів відпустки застосовано базовий розмір посадового окладу судді з 1 січня 2023 року у розмірі 2102 гривні.

Оскільки суд прийшов до висновку, що сума суддівської винагороди позивача у 2023 році мала обчислюватися з урахуванням норм Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», яким визначено, що прожитковий мінімум з 1 січня 2023 року на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, становить 2102 грн, а відтак і нарахування грошової компенсації за 379 календарних днів відпустки здійснюється із застосуванням базового розміру посадового окладу судді у сумі 2102 грн.

Із викладеного слідує, що Господарський суд Одеської області при нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані відпустки діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а відтак позовні вимоги в цій частині позову задоволенню не підлягають.

Щодо доводу відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду суд зазначає наступне.

Частиною 1 статі 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Стаття 116 КЗпП України встановлює строки розрахунку при звільненні, зокрема, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Положення статті 122 КАС України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Суддівська винагорода за своєю природою є оплатою праці судді.

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України.

За приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Судом встановлено, що рішенням Вищої ради правосуддя від 28.11.2023 №1131/0/15-23 звільнено ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду Одеської області на підставі підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

На виконання рішення ВРП № 1131/0/15-23 від 28.11.2023 наказом голови Господарського суду Одеської області від 05.12.2023 № 40-к «Про відрахування судді ОСОБА_1 зі штату суддів» ОСОБА_1 відраховано зі штату суддів 28.11.2023, у зв`язку із звільненням.

На адвокатський запит (вх. № 16062/24 від 19.042024) про надання детального розрахунку суддівської винагороди Господарський суд Одеської області листом від 24.04.2024 № 02-11/2764/2014 повідомив, що за період дії обмеження суддівської винагороди з 18.04.2020 по 27.08.2020 відповідно до ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» судді ОСОБА_1 була нарахована та виплачена суддівська винагорода відповідно до розрахункових листів за період з квітня 2020 по вересень 2020 року (перерахунок суддівської винагороди за серпень 2020 року) та надано розрахункові листи.

Про порушення своїх прав позивач дізнався з листа Господарського суду Одеської області листом від 24.04.2024 № 02-11/2764/2014.

До суду позивач звернувся 29.04.2024 (документ сформований в системі «Електронний суд» 26.04.2024.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що строк на звернення до суду позивачем не пропущено.

Стосовно клопотання позивача про визнання доказу недопустимим/неналежним/ недостовірним суд зазначає наступне.

Приписами ст. 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Положеннями ст. 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Приписами ст.74 КАС України визначено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положеннями ст.75 КАС України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Зазначені норми стосуються саме доказів, яким суд за тих чи інших обставин під час розгляду справи надає оцінку.

Відтак, у суду відсутні підстави вважати додані відповідачем документи такими, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Одночасно суду не наведено доводів для визнання вищевказаних документів не достовірними.

Враховуючи вищевикладене, клопотання позивача є необґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Приписами ч.1 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Враховуючи те, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір».

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то суд враховує клопотання позивача про те, що він має намір на підставі ч. 7 ст. 139 КАС України подати докази на підтвердження розміру цих витрат. Таким чином, це питання буде вирішено в порядку, визначеному статтею 252 КАС України.

Керуючись статтями 9, 14, 73 - 78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255, 257 - 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Господарського суду Одеської області про визнання дій протиправними та стягнення недоотриманої суддівської винагороди та компенсації за невикористані відпустки задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Господарського суду Одеської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік.

Стягнути з Державної судової адміністрації України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, код ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 290454 (двісті дев`яносто тисяч чотириста п`ятдесят чотири) грн 49 коп., з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя А.С. Пекний