Справа № 520/17393/21
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2024-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2024 р. Справа № 520/17393/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Кононенко З.О. , Мінаєвої О.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківської обласної прокуратури на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2024, головуючий суддя І інстанції: Старосєльцева О.В., м. Харків, по справі № 520/17393/21

за позовом ОСОБА_1

до Харківської обласної прокуратури

про визнання бездіяльність неправомірною та стягнення сум,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати неправомірною бездіяльність Харківської обласної прокуратури в частині невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні 21.04.2021 у розмірі 21 637,71 грн. середнього місячного заробітку та щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги по день фактичного розрахунку;

- стягнути з Харківської обласної прокуратури (вул. Богдана Хмельницького, 4, м. Харків, 61001, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) вихідну допомогу в зв`язку із звільненням у розмірі 21 637,71 грн. середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100;

- стягнути з Харківської обласної прокуратури (вул. Богдана Хмельницького, 4, м. Харків, 61001, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки виплати належної їй вихідної допомоги при звільненні із розрахунку в сумі 1055,49789 грн. за кожен день затримки розрахунку починаючи з 21.04.2021 по день фактичного розрахунку.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2024 частково задоволено позов.

Визнано протиправною бездіяльність Харківської обласної прокуратури в частині не нарахування та не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні 21.04.2021 у розмірі 21 637,71 грн. середнього місячного заробітку.

Зобов`язано Харківську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу в зв`язку із звільненням у розмірі 21.637,71 грн. середнього місячного заробітку, обчислену відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Позов у решті вимог - залишено без задоволення.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454,00 грн.

Харківська обласна прокуратура, не погодившись із судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправомірного висновку, просила його скасувати в частині задоволених вимог та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон №113-ІХ), щодо звільнення з посади прокурора на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", є спеціальними відносно до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами та їх посадовими особами. Так, відповідач вказує, що ні Законом №113-ІХ , ні Законом України "Про прокуратуру" не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру".

Також відповідач посилаючись на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2022 по справі №520/8825/21 зазначає, що так як днем звільнення позивача є 21.04.2021, то судом першої інстанції не звернуто увагу на те, що у довідці, наданій позивачем середній місячний заробіток обрахований станом на 01.03.2020 у розмірі 21637,71 грн. Натомість відповідач зазначає, що необхідно враховувати середньомісячний заробіток відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), який на момент звільнення позивачки становить 6285,71 грн.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну, передбаченим ст.304 КАС України, не скористався.

На підставі положень п.3 ч.1 ст.311 КАС України дана справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, розглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 працювала в органах прокуратури України з 19.05.2005 по 21.04.2021.

Згідно з п. 1 наказу Генерального прокурора «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» від 03.09.2020 за №410 «Перейменовано без зміни ідентифікаційних кодів юридичних осіб в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»: юридичну особу «Прокуратура Харківської області» у «Харківська обласна прокуратура».

З 21.04.2021 наказом в.о. керівника Харківської обласної прокуратури за №1182к від 20.04.2021р. заявника звільнено з посади прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Харківської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Вказаним наказом відділ фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Харківської області зобов`язано провести остаточний розрахунок та виплатити позивачу усі належні виплати при звільненні.

Наказ в.о. керівника Харківської обласної прокуратури №1182к від 20.04.2021р. заявником був оскаржений у межах справи №520/8825/21.

Так, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.08.2021р. по справі №520/8825/21 адміністративний позов - задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення першої кадрової комісії № 135 від 02.04.2020 про неуспішне проходження прокурором відділу ювенальної юстиції прокуратури Харківської області ОСОБА_1 атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Визнано протиправним та скасовано наказ виконуючого обов`язки керівника Харківської обласної прокуратури №1181 к від 20.04.2021 про тимчасове визначення робочого місця ОСОБА_1 у відділі захисту інтересів дітей та протидії насильству Харківської обласної прокуратури. Визнано протиправним та скасовано наказ виконуючого обов`язки керівника Харківської обласної прокуратури №1182к від 20.04.2021 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Харківської області та з органів прокуратури з 21.04.2021. Поновлено ОСОБА_1 на відповідній посаді прокурора відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Харківської обласної прокуратури (попередня назва - відділ ювенальної юстиції прокуратури області) (ідентифікаційний код 02910108) з 21.04.2021 року. Звернено рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Харківської обласної прокуратури (попередня назва - відділ ювенальної юстиції прокуратури області) до негайного виконання. Стягнуто з Харківської обласної прокуратури (61050, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, 4, ідентифікаційний код 02910108) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 21.04.2021 по дату винесення судового рішення. Звернено рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми за один місяць до негайного виконання. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2022р. рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.08.2021 по справі № 520/8825/21 скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ; прийнято в цій частині нову постанову, якою відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Отже, рішення по справі №520/8825/21 набрало законної сили 21.02.2022р.

Не погоджуючись з проведеним Харківською обласною прокуратурою остаточного розрахунку та виплатою усіх належні виплати в контексті вихідної допомоги при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах відповідачем було вчинено бездіяльність в частині не нарахуванні та не виплати заявнику вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку.

Виходячи за межі позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням запровадженого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права та визначеного ст. 2 КАС України завдання адміністративного судочинства, суд вважає за необхідне, з метою належного захисту прав заявника та виключення подальших протиправних дій чи бездіяльності відповідача, вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Харківську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь заявника вихідну допомогу в зв`язку із звільненням у розмірі 21.637,71 грн. середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1697-VII).

Статтею 4 Закону №1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України).

Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).

Статтею 40 КЗпП України (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Колегія суддів зазначає, що чинним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах від 23 грудня 2020 року по справі №560/3971/19, від 21 січня 2021 року по справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року по справі №380/1662/20, від 09 липня 2021 року по справі №160/4745/20, від 26 липня 2023 року по справі №380/7172/20, від 28.12.2023 року по справі №640/3046/21.

Крім того, колегія суддів зазначає, що особливості звільнення прокурорів з посади встановлено спеціальним законом - ст.51 Закону №1697-VII (на підставі якого і було звільнено позивача). У той же час особливості застосування положення ст.44 КЗпП України (якою унормовано питання виплати вихідної допомоги), а також обмеження щодо його застосування, зокрема у випадку звільнення прокурора у разі ліквідації чи реорганізації органів прокуратури, не встановлено даним Кодексом.

У спірних правовідносинах в межах справи №520/8825/21 вирішувалось питання щодо правомірності звільнення позивача з посади прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Харківської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2022р. рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.08.2021 по справі № 520/8825/21 скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ; прийнято в цій частині нову постанову, якою відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Отже, днем звільнення позивача є 21.04.2021 року.

На день звільнення позивача - 21.04.2021 року відповідачем не виплачено ОСОБА_1 вихідну допомогу, передбачену статтею 44 Кодексу законів про працю України.

Доказів отримання позивачем вихідної допомоги при звільненні матеріали справи не містять.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку та відхиляє доводи відповідача про те, що Законом №1697-ХІІ не передбачено виплати вихідної допомоги у разі звільнення з підстави, визначеної п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-XІІ.

Разом з тим, за висновками суду першої інстанції, згідно з наданої позивачем довідки №21-464 від 02.09.2021р., розмір середньомісячної заробітної плати за останні 2 календарні місяці становить 1055,49789 х 20,5 = 21 637,71 грн.

Проте, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вказаний у довідці середній заробіток обрахований станом на 01.03.2020, про що зазначено у довідці.

Так, середній заробіток працівника згідно ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" обраховується за правилами, визначеними у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі за текстом - Порядок №100).

Як вбачається з матеріалів справи. ОСОБА_1 звільнена з посади прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Харківської області та з органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" згідно наказу Харківської обласної прокуратури від 20.04.2021 №1182к.

З 03.03.2020 по 20.04.2021 року ОСОБА_1 знаходилась у відпустці по догляду за дитиною.

Матеріалами справи підтверджено, що при подачі позовної заяви позивачем надано довідку №21-464 від 02.09.2021 щодо суми середньомісячного заробітку станом на 01.03.2020 (а.с. 24).

Проте, відповідно до довідки №21-77 від 06.05.2024, долученій відповідачем до апеляційної скарги, встановлено, що ОСОБА_1 працювала в Харківській обласній прокуратурі з 31.07.2000 по 21.04.2021.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з абзацу третього пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100 якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Згідно з абзацу четвертого пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100 якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору.

Відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100 якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Отже, середня заробітна плата має бути розрахована з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку.

Станом на 26.03.2021 розмір мінімальної заробітної плати становив 6000,00 грн.

У відповідності до пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Таким чином, середня заробітна плата станом на 21.04.2021 складає 6285,71 грн. виходячи з наступного:

Середньоденна - 6000,00 х 2/42 роб.дні = 285,714285 грн. (двісті вісімдесят п`ять гривень 71 коп.);

Середньомісячна - 285,714285 грн. х 22 роб.дні = 6285,71 (шість тисяч двісті вісімдесят п`ять гривень 71 коп.).

Вищезазначене підтверджується оновленою довідкою №21-77 від 06.05.2024 щодо суми середньомісячної заробітної плати позивача станом на 21.04.2021.

Таким чином є помилковими висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо виплати середньомісячного заробітку у сумі 21 637,71 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

При цьому зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміни його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшовши висновку про право позивача на отримання вихідної допомоги при звільненні, помилково визначив розмір такої допомоги у розмірі 21 637,71 грн., колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення абзацу третього та четвертого резолютивної частини в іншій редакції, а саме визнати протиправною бездіяльність Харківської обласної прокуратури в частині не нарахування та не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні 21.04.2021 у розмірі 6 285,71 грн. середнього місячного заробітку та зобов`язати Харківську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу в зв`язку із звільненням у розмірі 6 285,71 грн. середнього місячного заробітку, обчислену відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2024 по справі № 520/17393/21 - змінити, виклавши абзац третій та четвертий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Визнати протиправною бездіяльність Харківської обласної прокуратури в частині не нарахування та не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні 21.04.2021 у розмірі 6 285,71 грн. середнього місячного заробітку.

Зобов`язати Харківську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу в зв`язку із звільненням у розмірі 6 285,71 грн. середнього місячного заробітку, обчислену відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді З.О. Кононенко О.М. Мінаєва