Справа № 640/8390/21
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2024-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2024 року № 640/8390/21

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Панченко Н.Д., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу у місті Києві за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі по тексту також відповідач, ГУ ПФУ, ідентифікаційний код: 22933548, адреса: 08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, 10), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо не здійснення перерахунку пенсії громадянину України ОСОБА_1 та зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Київській області здійснити перерахунок пенсії громадянину України позивачки із врахуванням заробітної плати, отриманої за періоди роботи з 2018 року по 31 грудня 2020 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області виплатити ОСОБА_1 різницю між перерахованою та фактично отриманою пенсією.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що відповідачем протиправно не здійснено перерахунок її пенсії з урахуванням стажу роботи з 2018 року по 31.12.2020.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.03.2021 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 16.08.2021 на підставі пункту 3 частини 1 статті 29 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративну справу №640/8390/21 вирішено передати на розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

За результатом автоматизованого розподілу, справу (позовну заяву) №640/8390/21 передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Панченко Н.Д.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.10.2021 адміністративну справу прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження).

Відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти заявлених позовних вимог, зазначивши про те, що позивачка перебуває на обліку в ГУ ПФУ, отримує пенсію за віком з 14.07.2004 та є непрацюючою пенсіонеркою.

Відповідач стверджує, що після звернення позивачки 26.12.2018 із заявою про перерахунок пенсії у зв`язку зі звільненням з роботи їй було здійснено такий перерахунок відповідно до статті 42 Закону №1058 у зв`язку зі збільшенням тривалості страхового стажу. Також відповідно до постанови КМУ №127 від 22.02.2021 позивачці було проведено перерахунок пенсії з 01.03.2021.

Щодо нездійснення перерахунку пенсії за період роботи з 2018 по 31.12.2020 відповідачем повідомлено, що згідно реєстру застрахованих осіб позивачка не працювала в означений період. При цьому, цивільно-правові договори, які відображали б працевлаштування позивачки та сплачені внески відповідно до законодавства, не було надано.

Відповідач вважає, що у цій частині права позивачки не було порушено, оскільки вона має право звернутися до ГУ ПФУ повторно та надати усі необхідні документи для здійснення такого перерахунку.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.10.2022 призначено судове засідання.

У судовому засіданні 04.01.2023 суд завершив розгляд справи у порядку письмового провадження.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.

ОСОБА_1 є пенсіонеркою, перебуває на обліку в ГУ ПФУ та отримує пенсію за віком з 14.07.2004.

Листом ГУ ПФУ від 04.03.2021 №1000-0216-8/22297 на звернення ОСОБА_1 від 23.02.2021 повідомлено, що середньомісячний заробіток за весь період стажу роботи з 01.01.1992 по 31.12.1996 та за весь період страхового стажу з 01.07.2000 по 31.12.2008 складає 7223,59 грн. Загальний стаж заявниці складає 51 рік 1 місяць 23 дні (по 31.12.2018), коефіцієнт стажу складає 0,51083. З 01.04.2020 відповідачем проведено масовий перерахунок пенсій відповідно абзацу 5 частини четвертої статті 42 Закону №1058, в ході якого позивачці зараховано стаж по 31.12.2018. З 01.03.2021 проведено перерахунок пенсій (індексація заробітку (масовий) згідно з Порядком №124. За наявними в пенсійній справі документами розмір пенсії визначений відповідно до вимог чинного пенсійного законодавства. Врахований стаж по 31.12.20158 відповідає запису в трудовій книжці, нових довідок про заробітну плату до 01.07.2020 надано не було, з 01.03.2021 проведено індексацію пенсії, тому підстави для іншого перерахунку відсутні.

Не погоджуючись з правомірністю вчинених відповідачем дій, позивачка звернулась з даним позовом до суду про визнання його протиправними та скасування, з приводу чого суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Положеннями статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулювання порядку формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом визначені Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту закону №1058).

Згідно частини першої статті 9 Закону №1058 відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Статтею 42 Закону №1058 врегульовано питання індексації та перерахунку пенсій.

Відповідно до частини другої статті 42 Закону №1058 для забезпечення індексації пенсії щороку проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

Показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, щороку збільшується на коефіцієнт, що відповідає 50 відсоткам показника зростання споживчих цін за попередній рік та 50 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

У разі відсутності дефіциту коштів Пенсійного фонду для фінансування виплати пенсій у солідарній системі розмір щорічного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, передбачений абзацом другим цієї частини, може бути збільшений, але не повинен перевищувати 100 відсотків показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

Розмір, дата та порядок такого збільшення визначаються у межах бюджету Пенсійного фонду за рішенням Кабінету Міністрів України з урахуванням мінімального розміру збільшення, визначеного абзацом другим цієї частини.

Згідно частини четвертої статті 42 Закону №1058 у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, перерахунок пенсії проводиться з урахуванням не менш як 24 місяців страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі. Перерахунок пенсії проводиться із заробітної плати (доходу), з якої обчислена пенсія.

За бажанням пенсіонера перерахунок пенсії проводиться із заробітної плати за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) пенсії.

У разі якщо застрахована особа після призначення (перерахунку) пенсії має менш як 24 місяці страхового стажу, перерахунок пенсії проводиться не раніше ніж через два роки після призначення (попереднього перерахунку) з урахуванням страхового стажу після її призначення (попереднього перерахунку) та заробітної плати, з якої призначено (попередньо перераховано) пенсію.

Якщо пенсіонер, який продовжував працювати, набув стажу, достатнього для обчислення пенсії відповідно до частини першої статті 28 цього Закону, за його заявою проводиться відповідний перерахунок пенсії незалежно від того, скільки часу минуло після призначення (попереднього перерахунку) пенсії, з урахуванням заробітної плати, з якої призначено (попередньо перераховано) пенсію.

Органи Пенсійного фонду щороку з 1 квітня без додаткового звернення особи проводять перерахунок пенсії тим особам, які на 1 березня року, в якому здійснюється перерахунок, набули право на проведення перерахунку, передбаченого абзацами першим - третім цієї частини, на найбільш вигідних умовах. Порядок такого перерахунку пенсії встановлюється правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Обчислення страхового стажу, який дає право на перерахунок пенсії відповідно до цієї статті, здійснюється не раніше дня, що настає за днем, по який обчислено страховий стаж під час призначення (попереднього перерахунку) пенсії.

Дія цієї частини не поширюється на пенсіонерів, яким призначено пенсію за вислугу років на умовах, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення", та які не досягли віку, встановленого статтею 26 цього Закону.

З прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивачка просить зобов`язати відповідача здійснити перерахунок її пенсії із врахуванням заробітної плати за періоди роботи з 2018 року по 31.12.2020.

Дослідивши наявні в матеріалах справи копії трудової книжки позивачки, судом встановлено, що останній запис про звільнення її за власним бажанням внесено за №25 від 19.12.2018.

З наявних в матеріалах пенсійної справи індивідуальних відомостей про застраховану особу за формою ОК-5 вбачається про сплату страхових внесків до листопада 2018 року включно.

З індивідуального розрахунку за формою РМС-право слідує, що позивачці зараховано до страхового стажу періоди її роботи з 07.09.1967 по 31.12.2018, загальний страховий стаж склав 51 рік 1 місяць 23 дні.

Надані відповідачем матеріали пенсійної справи містять перерахунок пенсії позивачки за віком від 25.02.2021, в якому міститься інформація про прийняття органом ПФУ рішення від 25.02.2021 №87 про перерахунок пенсії.

З відповіді ГУ ПФУ від 04.03.2021 №1000-0216-8/22297 вбачається про проведення перерахунку пенсії позивачці з 01.04.2020 рамках проведення масового перерахунку пенсій відповідно до абзацу 5 частини четвертої статті 42 Закону №1058, в ході якого їй зараховано стаж по 31.12.2018. З 01.03.2021 позивачці проведено перерахунок пенсії (індексація заробітку (масовий) згідно з Порядком проведення перерахунку пенсій відповідно до частини другої статті 42 Закону №1058, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2019 №124 «питання проведення індексації пенсій у 2019 році».

Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів наявності у позивачки страхового стажу та здійснення нею трудової діяльності у період з 01.01.2019 по 31.12.2020, що, в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для здійснення перерахунку пенсії з урахуванням страхового стажу за цей період.

Крім того, позивачкою не надано жодних пояснень, підтверджених належними та допустимими доказами, щодо наявності у неї страхового стажу за означений період. На противагу цьому, нею додано до матеріалів справи копію трудової книжки, якою підтверджено останній запис про звільнення позивачки 19.12.2018 та в якій відсутні жодні записи про прийняття її на роботу після дати звільнення 19.12.2018.

В адміністративному позові ОСОБА_1 , надавши нормативне обґрунтування, не зазначила, у чому саме полягає порушення її прав відповідачем у межах спірних відносин, зокрема, не зазначила підстави для зарахування спірного періоду до страхового стажу.

Суд зазначає, що у відповідності до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушенні в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України та норм Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими. Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Тобто, в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним за встановленням судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Зазначені висновки були неодноразово відображені в судовій практиці Вищого адміністративного суду України, зокрема в рішенні від 02.04.2014, прийнятому по справі № К/800/42688/13.

Крім того, Верховний Суд України, розглядаючи справу №21-438а12, у своїй постанові від 26.03.2013 прийшов до правового висновку про те, що відповідно до частини першої статті 2, пунктів 6, 8 частини першої статті 3, частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси позивачів.

Водночас, під час судового розгляду справи судом не встановлено та не підтверджено матеріалами справи оскаржуване порушення прав позивачки з огляду на відсутність жодних доказів на підтвердження наявності підстав для зарахування спірного стажу до страхового стажу позивачки, що, в свою чергу, свідчить про відсутність порушених прав, свобод та законних інтересів позивачки станом на дату винесення рішення у межах даної справи.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог як таких, що не знайшли свого документального підтвердження під час судового розгляду справи

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Враховуючи положення статті 139 КАС України у суду відсутні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

рішення виготовлене та підписане 22.07.2024

Суддя Панченко Н.Д.