Справа № 943/1311/24
Суддя: Кос І. Б.
Дата ухвалення: 2024-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер №943/1311/24
Провадження № 2-а/943/49/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2024 року м. Буськ

Суддя Буського районного суду Львівської області Кос І.Б., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у залі суду в місті Буську адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції та інспектора взводу 2 роти 4 батальйону 2 Управління патрульної поліції у Львівській області старшого лейтенанта поліції Садової Ірини Василівни про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із указаним вище позовом через свого представника адвоката Скоробогатого М.В., у якому просить скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №2259645 від 28 травня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП.

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача покликається на те, що інспектором взводу 2 роти 4 батальйону 2 Управління патрульної поліції у Львівській області старшим лейтенантом поліції Садовою Іриною Василівною було винесено оскаржувану постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №2259645 від 28.05.2024, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. за те, що 28 травня 2024 року о 15:27:19 у с. Новий Милятин на дорозі М06 Київ-Чоп, 497 км 500 м., керував транспортним засобом у населеному пункті с. Новий Милятин, де рухався зі швидкістю 74 км/год, чим перевищив встановлені обмеження швидкості руху більше, ніж на 20 км/год, чим порушив п. 12.4 ПДР України. Швидкість руху вимірювалась приладом Трукам 008380 та керував транспортним засобом, не маючи права керування таким, згідно бази ІПНП не отримував його, чим порушив п. 2.1 «а» та п. 12.4 ПДР України. Однак, як вважає представник позивача, що спірна постанова відповідача є незаконною, безпідставною і такою, що підлягає скасуванню з огляду на те, що позивач зупинений працівниками поліції поряд із автобусною зупинкою в населеному пункті с. Новий Милятин, а до його автомобіля підійшла інспектор ОСОБА_2 , яка представилась і повідомила про те, що причиною зупинки позивача є перевищення ним дозволеної швидкості руху в межах населеного пункту, а на прохання позивача показати докази, вона покликала іншого інспектора поліції, який тримав у руках прилад Трукам, який зафіксував рух позивача зі швидкістю 74 км/год., проти чого позивач висловив незгоду з таким результатом, оскільки прилад поліцейські тримали в руках, а вимірювання проводив інший працівник поліції, чого поліцейська до уваги не взяла, а повідомила, що водійські права позивача не пробиваються по базі та є підробленими, а тому вона викликала на місце зупинки слідчо-оперативну групу, а твердження позивача про отримання ним прав у встановленому законом порядку відповідачка до уваги не взяла, а винесла оскаржувану постанову та вручила її позивачу. Після того, позивача ОСОБА_1 запросили до ВП №2 Золочівського РВП ГУНП у Львівській області, де вилучили водійські права, які через декілька днів повернули, отримавши підтвердження про отримання ним посвідчення водія. Відтак, представник позивача вважає невірною кваліфікацію дій позивача, оскільки за порушення швидкісного режиму передбачена адміністративна відповідальність, передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП. Натомість, відповідачкою у спірній постанові здійснено опис двох адміністративних правопорушень, а дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ч. 2 ст. 126 КУпАП, однак відсутнє покликання на об`єднання двох справ. Також відповідачкою неналежно проведено перевірку щодо видачі посвідчення водія ОСОБА_1 , оскільки згідно відповіді ТСЦ №4643 від 31.05.2024 року підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав посвідчення водія категорії «В», серії НОМЕР_1 , що свідчить про безпідставність притягнення його до відповідальності. Оскільки в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП та не доведено факту вчиненя ним іншого правопорушення, а інспектор Садова І.В. при винесенні спірної постанови не встановила всіх об`єктивних обставин справи, не перевірила тверджень позивача, внаслідок чого відповідачка винесла незаконну постанову, яку представник позивача просить скасувати. Крім того, адвокат Скоробогатий М.В. просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн.

Ухвалою судді від 12.06.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу п`ятиденний строк для подання відповіді на відзив. Копії ухвал про відкриття спрощеного позовного провадження надіслано сторонам.

Відповідач: УПП у Львівській області ДПП через свого представника за довіреністю ОСОБА_3 направив до суду відзив на позовну заяву (вх. №4204 від 02.07.2024), у якому з позовними вимогами представник відповідача не погоджується, оскільки позивач 28 травня 2024 року на автомобільній дорозі М06 Київ-Чоп, 497 км, 500 м., керував транспортним засобом «OPEL ZAFIRA» з реєстраційним номером НОМЕР_2 зі швидкістю 74 км/год, при дозволеній швидкості 50 км/год, швидкість руху вимірювалась лазерним приладом TruCam LTI 20/20, серійний номер ТС008380. В ході перевірки документів інспектор виявила, що надане посвідчення водія не відображається в ІТС «Ігформаційний портал Національної поліції України, а отже позивач керував транспортним засобом без посвідчення водія, чим порушив п. 12.4 ПДР України, а тому постановою до нього застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. на підставі ч. 2 ст. 126 КУпАП. Факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення зафіксований лазерним вимірювачем швидкості транспортних засобів TruCam LTI 20/20, серійний номер ТС008380, що підтверджується фото та відезаписом події з цього пристрою. При цьому, враховується похибка приладу +/- 2 км/год., а прилад дозволяє вимірювати швидкість на дистанціях від 15 м. до 1200 м. Вказаний вимірювач швидкості руху працює автоматично, де поліцейський виконує всього дві активні дії (натискає та відпускає спусковий гачок приладу). Вказаний прилад TruCam LTI 20/20 має сертифікат відповідності від 09.01.2019 та свідоцтво про повірку від 05.09.2023, а тому є придатним до застосування, а результати його роботи є доказом у розумінні вимог ст. 72 КАС України та ст. 251 КУпАП. Крім того, згідно вимог законодавства водій повинен мати при собі та на вимогу поліцейського пред`явити для перевірки посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб. Натомість, на вимогу інспектора поліції позивачем було пред`явлено посвідчення водія, яке після перевірки через систему ІПНП виявилось, що таке належить іншій особі, а за ПІБ позивача відсутня будь-яка інформація щодо наявності у позивача посвідчення водія. При цьому, інспектор поліції спиралась на наявні на час розгляду справи докази, а тому винесла постанову за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП. Вказана постанова інспектора відповідає вимогам ст. 283 КУпАП та Інструкції №1395, розгляд справи відбувався у присутності особи, яку ознайомлено з правами та обов`язками, а також оголошено, яка справа розглядається. Крім того, представник відповідача у даному відзиві на позовну заяву висловила свої заперечення проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2500 грн., яка не є спімірною до цієї категорії справ та є необгрунтованою, оскільки не вказано, які саме дії були виконані представником. Позаяк склад і розмір витрат на правничу допомогу входять до предмета доказування у справі, позивачем не додано до позовної заяви жодних документів (попереднього розрахунку суми судових витрат; акту здачі-приймання виконаних робіт; тривалість затраченого адвокатом часу на надання послуг клієнту; вартість години роботи тощо), а лише вказано про суму 2500 грн., які нічим не підтверджені. Оскільки відшкодовуються лише витрати, які мають розумний характер, а вказаний розмір гонорару є завищеним, неспівмірним і недоведеним наданими доказами. Відтак, представник відповідача просить відмовити повністю у задоволенні позову в зв`язку з безпідставністю такого.

Позивач ОСОБА_1 своїм правом на подання відповіді на вищевказаний відзив у порядку статті 163 КАС України не скористався.

Відповідач: інспектор взводу 2 роти 4 батальйону 2 Управління патрульної поліції у Львівській області старший лейтенант поліції Садова І.В. своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву в установленому законом порядку та строк, передбачені статтею 162 КАС України, не скористалася.

Згідно частини четвертої статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із таких мотивів.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 9 КУпАП під адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, вина (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадській порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до статті 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Як убачається із оскаржуваної постанови інспектора взводу 2 роти 4 батальйону 2 Управління патрульної поліції у Львівській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №2259645 від 28.05.2024, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП із накладенням на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн. за те, що 28 травня 2024 року о 15 год. 27 хв. у с. Новий Милятин, дорога М06 Київ-Чоп, 497 км 500 м., ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «OPEL ZAFIRA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у населеному пункті с. Новий Милятин рухався зі швидкістю 74 км/год, чим перевищив встановлені обмеження швидкості руху більше ніж на 20 км/год, чим порушив п. 12.4 ПДР України. Швидкість руху вимірювалась приладом Трукам 008380 та згідно бази ІПНП не отримував посвідчення водія, чим порушив п. 2.1 «а» та п. 12.4 ПДР України.

Пунктом п. 2.1 «а» ПДР України передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год (п. 12.4 ПДР України).

Частиною другою статті 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Як слідує із матеріалів справи та оскаржуваної постанови відповідача, що дії позивача працівником відповідача були кваліфіковані за ч. 2 ст. 126 КУпАП, якою передбачено відповідальність виключно за керування транспортним засобом без відповідного права чи передача керування особі, яка не має такого права. Однак, цією нормою закону про адміністративну відповідальність не охоплено об`єктивну сторону адміністративного правопорушення, викладеного працівником відповідача у спірній постанові щодо перевищення позивачем встановленого обмеження швидкості руху більше ніж на 20 км/год.

Натомість, як убачається із долученої представником позивача до адміністративного позову відповіді ТСЦ №4643 від 31.05.2024, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав посвідчення водія категорії «В», серії НОМЕР_1 , що виключає адміністративну відповідальність ОСОБА_1 за інкримінованою йому в оскаржуваній постанові відповідача частиною другою статті 126 КУпАП.

Таким чином, згідно статті 251 КУпАП висновки про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення мають бути зроблені на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів.

Однак, інспектор поліції Садова І.В. при розгляді справи про адміністративне правопорушеня та винесенні оскаржуваної постанови прийшла до передчасного висновку про наявність у діях позивача ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, що в подальшому було спростовано вищезгаданим листом ТСЦ №4643 від 31.05.2024.

Натомість, згідно положень статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як зазначено в Постанові Пленуму ВСУ від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із змінами та доповненнями) при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст. 247 і ст. 280 КУпАП, у тому числі шляхом допиту свідків та призначення експертизи.

Разом із тим, як убачається із долученого представником відповідача відеозапису події, що в ході спілкування поліцейського із позивачем ОСОБА_1 , останній заперечував факт правопорушення щодо недійсностості його посвідчення водія, пояснюючи те, що він його отримав офіційно, пройшовши автошколу та Кам`яка-Бузький МРЕВ, і яким користується протягом останніх 25 років, а за увесь цей час таке щодо нього виявлено вперше.

Разом із тим, в силу приписів ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС).

Відповідно до частини третьої статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України, Європейський суд з прав людини, що при оцінці доказів суд з прав людини зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом» Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.

Крім того, Верховним Судом викладена правова позиція у постанові від 26 червня 2019 року в справі №536/1703/17, згідно якої притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи в його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами, а непідтвердження здійснення водієм правопорушення відповідними доказами, не породжує правових підстав для притягнення його до адміністративної відповідальності.

Також Верховний Суд у постанові від 08.07.2020 року в справі №463/1352/16-а зазначив, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Отже, дослідивши обставини справи та оцінивши доводи представників обох сторін, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 дійсно 28 травня 2024 року о 15 год. 27 хв. керував транспортним засобом у населеному пункті с. Новий Милятин зі швидкістю 74 км/год, що є перевищенням встановленого обмеження швидкості руху більше ніж на 20 км/год, чим порушив п. 12.4 ПДР України, що утворює у його діях склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, оскільки така обставина підтверджена належними та допустимими доказами, зокрема: показаннями приладу TruCam LTI 20/20, серійний номер ТС008380, що підтверджується фото та відезаписом події з цього пристрою, а сам позивач ОСОБА_1 зазначеного факту жодного разу не оспорював на місці його зупинки працівниками поліції, про що об`єктивно слідує з долученого до відзиву відеозапису події. Однак, суд не вправі виходити за межі позовних вимог на шкоду позивачеві, шляхом зміни правової кваліфікації його дій згідно оскаржуваної постанови відповідача із ч. 2 ст. 126 КУпАП на ч. 1 ст. 122 КУпАП, зважаючи на те, що такого процесуального права суду не передбачено положеннями частини третьої статті 286 КАС України.

При цьому, судом ураховується практика Європейського суду з прав людини у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30 травня 2013 року, заява №36673/04) та «Карелін проти Росії»(«Karelin v. Russia» заява №926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Відтак, суд вважає, що прийняте рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП згідно оскаржуваної постанови відповідача серії ЕНА №2259645 від 28.05.2024 є необґрунтованим, за відсутності достатніх даних про порушення позивачем вимог п. 2.1 «а» ПДР України, а тому згідно п. 1 ч. 3 ст. 286 КАС України оскаржувана постанова підлягає скасуванню із закриттям справи про адміністративне правопорушення за відсутністю в діях позивача ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, оскільки під час керування ним транспортним засобом позивач мав право керування таким, зважаючи на відповідь ТСЦ №4643 від 31.05.2024, якою об`єктивно підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав посвідчення водія категорії «В», серії НОМЕР_1 .

За наведених обставин суд приходить до переконання про задоволення адміністративного позову повністю.

Разом із тим, на думку суду, у стягненні витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн. слід відмовити, виходячи із такого.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Статтею 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Пунктом 1 частини третьої статті 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини третьої статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відтак, аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Суд зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказана позиція суду узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та в постановах Верховного Суду від 28.04.2021 у справі №640/13685/19, від 23.04.2021 у справі №360/700/19.

Одним з основних прецедентів щодо угод про виплату адвокату гонорару в разі виграшу є справа "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece) від 19.10.2000, скарга №31107/96, у якій ЄСПЛ узагальнив свою минулу практику з цього питання і сформулював основні положення стосовно таких угод. Суд зазначив, що згідно з його прецедентною практикою (§ 23 справи "Санді Таймс проти Об`єднаного Королівства (№2)" (Sunday Times v. UK (№2) від 06.11.1980, скарга №6538/74), відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, більше того, умова розумності їх розміру.

Однак, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на реальне підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, як і не надходило заяви позивача, поданої в порядку ч. 7 ст. 139, ч. 3 ст. 143 КАС України про подання відповідних доказів після ухвалення рішення по суті вимог. Зокрема на підтвердження таких витрат представником позивача до справи долучена лише копія ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВС №1287639 від 07.06.2024, копія Договору про надання правової допомоги від 01.06.2024, а також копія товарного чека від 01.06.2024 на суму 2500 грн., проте позивачем не надано детального опису і обгрунтованого розрахунку таких витрат, а тому суд приходить до висновку про відмову в стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Ураховуючи наведене і керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 10, 77, 78, 132, 134, 139, 140, 143, 162, 163, 229, 242-246, 249, 271, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в:

позов задовольнити повністю.

Скасувати постанову інспектора взводу 2 роти 4 батальйону 2 Управління патрульної поліції у Львівській області старшого лейтенанта поліції Садової Ірини Василівни про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №2259645 від 28.05.2024, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП із накладенням на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн., а провадження у справі про адміністративне правопорушення, - закрити.

Відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).

Представник позивача: адвокат Скоробогатий Микола Вікторович (79008, м. Львів, вул. Д. Донцова, 20/2а).

Відповідач: Управління патрульної поліції у Львівській області ДПП (79053, м. Львів, вул. Перфецького, 19; ).

Предстввник відповідача: Забродоцька Яна Романівна ДПП (79053, м. Львів, вул. Перфецького, 19).

Відповідач: інспектор взводу 2 роти 4 батальйону 2 Управління патрульної поліції у Львівській області старший лейтенант поліції Садова Ірина Василівна (79053, м. Львів, вул. Перфецького, 19).

Повний текст судового рішення виготовлено: 22.07.2024 року.

Суддя І. Б. Кос