Справа № 320/30692/24
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2024-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

19 липня 2024 року справа № 320/30692/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Кушнова А.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ НП у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві, ГУ ДСНС України в м. Києві в особі Дніпровського РУ ГУ ДСНС України в м. Києві про визнання незаконними акту, протоколу, довідки, додатку до доручення, рапорту та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ГУ НП у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві, ГУ ДСНС України в м. Києві в особі Дніпровського РУ ГУ ДСНС України в м. Києві, в якому просить суд:

- визнати Акт про пожежу від 03.10.2023, складений лейтенантом служби цивільного захисту ОСОБА_2 , в частині "Місце виникнення пожежі "сміття" незаконним та таким, що не відповідає фактичному стану;

- визнати Акт про пожежу від 03.10.2023, складений лейтенантом служби цивільного захисту ОСОБА_2 , в частині "Пожежею знищено: сміття на площу 100 м.кв." незаконним та таким, що не відповідає фактичному стану;

- визнати Акт про пожежу від 03.10.2023, складений лейтенантом служби цивільного захисту ОСОБА_2 , в частині "Пожежею пошкоджено: закопчено стіни та стелю на 1-му та 2-му поверхах 2-х поверхової недіючої будівлі" незаконним та таким, що не відповідає фактичному стану;

- визнати Акт про пожежу від 03.10.2023, складений лейтенантом служби цивільного захисту ОСОБА_2 , в частині "Причина пожежі (встановлена чи імовірна) потрапляння малокалорійного джерела запалювання" незаконним та таким, що не відповідає Поясненню ОСОБА_3 від 03.10.2023;

- визнати Протокол огляду місця події від 03.10.2023, складений слідчим СВ Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві лейтенантом поліції ОСОБА_4 в частині "Проведеним оглядом встановлено: "будинок 9" незаконним та встановити з наявних в матеріалах справи доказах місце події за адресою "будинок 11";

- визнати Довідку від 27.10.2023 "Про результати перевірки по зверненню (ЄО №48474 від 03.10.2023) в частині "виявлення загоряння використаних матеріалів", " АДРЕСА_1 ", "потрапляння малокалорійного джерела запалювання" незаконною та такою, що не відповідає наявним фактам;

- визнати Додаток до доручення Національної поліції України від 02.06.2017 №5794/01/25-2018 поданий на ім`я майора поліції ОСОБА_5 складений начальником слідчого відділу Дніпровського УП ГУНП у м. Києві підполковника Олександра Степура незаконним та таким, що не відповідає наявним фактам;

- визнати Рапорт від 03.10.2023 лейтенанта поліції Артема (прізвище не розбірливо) на ім`я т.в.о. начальника Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Андрія Власенко в частині "вул. Щепкіна 9", "встановлено, сталося задимлення у недіючій будівлі" "Потерпілі відсутні" незаконним та таким, що не відповідає фактам;

- зобов`язати ГУ НП у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві та ГУ ДСНС України в м. Києві в особі Дніпровського РУ ГУ ДСНС України в м. Києві вчинити дії щодо огляду місця пожежі за адресою Щепкіна 11, встановити факт пошкодження майна за цією адресою Щепкіна 9а і провести експертизу пошкодженого майна з наданням висновку експерта позивачеві;

- зобов`язати ГУ НП у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві встановити, на підставі опитування обізнаних свідків та доказів відеофіксації з приватних камер відеоспостереження про перебіг пожежі, власників пошкодженого майна, підозрюваного в пошкодженні майна;

- зобов`язати ГУ НП у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві та ГУ ДСНС України в м. Києві в особі Дніпровського РУ ГУ ДСНС України в м. Києві внести відомості до відповідних документів про:

а) фактичне місце виникнення пожежі: 2-х поверхова недіюча будівля з 4-х кімнат за адресою АДРЕСА_2 ;

б) опис нерухомого майна знищеного пожежею за адресою Щепкіна 11: пошкодження 2-х поверхової недіючої будівлі з 4-х кімнат, а саме знищено перекриття між поверхами, повністю знищено стелю, повністю знищено дах, повністю знищено побутові речі, що були в недіючій будівлі, повністю знищено 4 вікна, повністю знищено вхідні двері 4 шт.; пошкоджено дах навісу;

в) ступінь пошкодження нерухомого майна за адресами Щепкіна 9а: тріснуло скло у вікні на 2-му поверсі кухні площею 2м на 1,45 м; розплавлено 2 листи з полікарбонату; втрата структурних властивостей (гнучкості) покрівлі на площі 60 м.кв.;

- зобов`язати ГУ НП у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві внести до пояснень ОСОБА_3 від 03.10.2023 адресу пошкодженого майна сусідів по АДРЕСА_3 ;

- зобов`язати ГУ НП у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві додатково опитати свідка ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання АДРЕСА_2 та внести додаткові відомості до пояснень від 03.10.2023, за якою адресою було задимлення в будівлі;

- визнати Пояснення від 03.10.2023 ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання АДРЕСА_4 " незаконними та такими, що не відповідають акту про пожежу від 03.10.2023;

- зобов`язати ГУ НП у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві додатково опитати свідка ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання АДРЕСА_2 та внести додаткові відомості до пояснень від 03.10.2023, за якою адресою часто траплялися пожежі;

- зобов`язати ГУ НП у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві додатково опитати свідка ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання АДРЕСА_5 та внести додаткові відомості до пояснень від 03.10.2023 за якою адресою було задимлення у будівлі;

- зобов`язання відповідальних осіб Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві і Дніпровського РУ ДСНС України в м. Києві провести додатковий огляд місця пожежі з запрошенням спеціалістів з гасіння та розслідування пожеж, опитати обізнаних свідків, потерпілих та підозрюваних та оформити їх опитування відповідними додатковими документами.

У силу положень пункту 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі Сокуренко і Стригун проти України (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін встановленим законом у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [див. рішення у справі Занд проти Австрії (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. фраза встановленого законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, встановленим законом, національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття суд, встановлений законом зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 55 Конституції України проголошено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до ч. 5 ст. 125 Конституції України, з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає та встановлює Кодекс адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень"; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 14) спорах із суб`єктами владних повноважень з приводу проведення аналізу ефективності здійснення державно-приватного партнерства; 15) спорах, що виникають у зв`язку з оголошенням, проведенням та/або визначенням результатів конкурсу з визначення приватного партнера та концесійного конкурсу; 16) спорах щодо здійснення державного регулювання, нагляду і контролю у сфері медіа.

За визначенням, що міститься у статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Отже, акт застосування норм права (індивідуальний акт) - це індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія індивідуального акта закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Зі змісту позовної заяви встановлено, що позивач, зокрема, оскаржує Акт про пожежу від 03.10.2023, складений лейтенантом служби цивільного захисту ОСОБА_2 .

Відповідно до пункту 5 Порядку обліку пожеж та їх наслідків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2003 року № 2030, документом, що засвідчує факт пожежі, є акт про пожежу (далі - акт) за формою згідно з додатком 1. Акт складається представником центрального органу виконавчої влади або його територіального органу, іншого державного органу, що веде облік пожеж відповідно до пункту 6 цього Порядку, на місці пожежі не пізніше 24 годин із моменту ліквідації пожежі чи подання письмової заяви та підписується комісією, до складу якої входить не менше трьох осіб, зокрема представник центрального органу виконавчої влади або його територіального органу, іншого державного органу, що веде облік пожеж, власник об`єкта (постраждалий) або його представник та свідок або поліцейський. До акта вносяться дані, встановлені за результатами огляду місця пожежі. Внесення змін і доповнень до акта не допускається.

Вказане дає підстави для висновку, що акт про пожежу лише фіксує факт пожежі, не визначаючи суб`єктивні права та/чи обов`язки осіб.

Отже, Акт про пожежу від 03.10.2023 не є індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень.

При цьому законодавством взагалі не допускається внесення змін до акту про пожежу.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку щодо неналежного обрання позивачем способу захисту своїх прав, оскільки акт про пожежу у розглядуваному випадку не має статусу "рішення" у розумінні пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому позовні вимоги про визнання протиправним такого акту та внесення змін до нього не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

При цьому, суд зауважує, що у розглядуваному випадку поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства" слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, у зв`язку із чим не зазначає, до юрисдикції якого суду належить вирішення цієї справи.

Також позивачем заявлено вимоги про визнання незаконнними Протоколу огляду місця події від 03.10.2023, складеного слідчим СВ Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві лейтенантом поліції Гірченко Сергієм Сергійовичем в частині; Довідки від 27.10.2023 "Про результати перевірки по зверненню (ЄО №48474 від 03.10.2023) в частині; Додатку до доручення Національної поліції України від 02.06.2017 №5794/01/25-2018 поданого на ім`я майора поліції ОСОБА_5 , складеного начальником слідчого відділу Дніпровського УП ГУНП у м. Києві підполковником Олександром Степура (лист); Рапорт від 03.10.2023 лейтенанта поліції Артема (прізвище не розбірливо) на ім`я т.в.о. начальника Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Андрія Власенко в частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Кримінального процесуального кодексу України (КПК України), кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтями 303-307 КПК України встановлено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування.

Відповідно до ч.1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора:

1) бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування;

2) рішення слідчого, дізнавача, прокурора про зупинення досудового розслідування - потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження;

3) рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником;

4) рішення прокурора про закриття кримінального провадження та/або провадження щодо юридичної особи - заявником, одним із близьких родичів або членом сім`ї, коло яких визначено цим Кодексом, та/або захисником померлого, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження;

5) рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою;

6) рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора при застосуванні заходів безпеки - особами, до яких можуть бути застосовані заходи безпеки, передбачені законом;

7) рішення слідчого, дізнавача, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником;

8) рішення слідчого, дізнавача, прокурора про зміну порядку досудового розслідування та продовження його згідно з правилами, передбаченими главою 39 цього Кодексу, - підозрюваним, його захисником чи законним представником, потерпілим, його представником чи законним представником;

9-1) рішення прокурора про відмову в задоволенні скарги на недотримання розумних строків слідчим, дізнавачем, прокурором під час досудового розслідування - особою, якій відмовлено у задоволенні скарги, її представником, законним представником чи захисником;

10) повідомлення слідчого, дізнавача, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником;

11) відмова слідчого, дізнавача, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, - стороною захисту, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, її представником.

Відповідно до ч.2, 3 ст. 303 КПК України Скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.

Під час підготовчого судового засідання можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, передбачені пунктами 5 та 6 частини першої цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318 - 380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Враховуючи наведене, розгляд вказаних вимог ОСОБА_1 , які ґрунтуються на незгоді позивача з діями слідчих Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві, має здійснюватись в рамках кримінального процесуального законодавства, а не адміністративного.

Як зазначено в пункті 4.2 рішення Конституційного Суду України №6-рп/2001 від 23.05.2001, кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод і законних інтересів. Захист прав і свобод людини не можуть бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської.

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011 у справі № 19-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 КАС України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. В цьому ж рішенні Конституційний Суд наголосив, що здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі. Отже, правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб`єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ.

Таким чином, органи досудового розслідування під час перевірки заяви про злочин та її вирішення, здійснення заходів під час досудового розслідування в кримінальних провадження виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції.

Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи: що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги, заявлені позивачем не належать до юрисдикції адміністративного суду, оскільки не стосуються захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади.

Перевірка вказаних у позовній заяві порушень може бути здійснена лише у порядку, встановленому КПК України, через особливості процесуальної діяльності посадових осіб правоохоронних органів та не віднесення їх до сфери управлінської діяльності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 6 ст.170 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що дану позовну заяву не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, в свою чергу розгляд позовної заяви в зазначеній частині вимог повинен здійснюватися за правилами КПК України.

Відповідно до ч.5 ст.170 Кодексу адміністративного судочинства України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Керуючись статтями 19, 170, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ НП у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві, ГУ ДСНС України в м. Києві в особі Дніпровського РУ ГУ ДСНС України в м. Києві про визнання незаконними акту, протоколу, довідки, додатку до доручення, рапорту та зобов`язання вчинити певні дії.

2. Роз`яснити заявникові, що даний спір в частині оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, підлягає розгляду за правилами Кримінального процесуального кодексу України.

3. Копію ухвали разом з адміністративним позовом та доданими до нього документами надіслати позивачу (його представнику), зокрема, шляхом направлення тексту ухвали електронною поштою, факсимільним повідомленням (факсом, телефаксом), телефонограмою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання (підписання).

Суддя Кушнова А.О.