Справа № 320/30087/23
Суддя: Черпак Юрій Кононович
Дата ухвалення: 2024-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Черпака Ю.К.,

суддів Маринчак Н.Є., Штульман І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року, ухвалене в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві та Державної судової адміністрації України про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (далі - відповідач 1/ТУ ДСА України в м. Києві), Державної судової адміністрації України (далі - відповідач 2/ДСА) про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не забезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди позивачці за період з 01 січня 2021 року по 01 вересня 2023 року, виходячи із встановленого на 01січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2 270, 00 грн, на 01 січня 2022 року у розмірі 2 481, 00 грн та на 01 січня 2023 року - 2 684, 00 грн;

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди позивачці за період з 01 січня 2021 року по 01 вересня 2023 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого становить 2 270, 00 грн, станом на 01 січня 2022 року - 2 481, 00 грн, а на 01 січня 2023 року - у розмірі 2 684, 00 грн;

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 01 вересня 2023 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, у розмірі 2 102,00 грн;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду, починаючи з 01 січня 2021 року, обчисливши її розмір, виходячи у 2021 році з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2 270,00 грн, у 2022 році у розмірі 2 481,00 грн та у 2023 році у розмірі 2 684,00 грн з урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів;

- допустити до негайного виконання рішення суду у межах стягнення суми недоплаченої суддівської винагороди за один місяць.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що у спірний період з січня 2021 року по вересень 2023 року нарахування та виплата її суддівської винагороди здійснювалась виходячи із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2 102,00 грн, а не у визначеному статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме: з використанням в якості розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що визначений Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01 січня 2021 року - 2 270,00 грн, Законом України «Про державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року - 2 481,00 грн та Законом України «Про державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року - 2 684,00 грн. Вказані обставини, на думку позивача, є неправомірними та суперечать Законам України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про прожитковий мінімум», які не передбачають окремого розміру прожиткового мінімуму для обчислення суддівської винагороди. Оскаржувані дії відповідача порушують гарантії незалежності суддів, що встановлені нормами національного законодавства та міжнародного права.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не забезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по 01 вересня 2023 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2 270, 00 грн, на 01 січня 2022 року у розмірі 2 481, 00 грн та на 01 січня 2023 року - 2 684,00 грн.

Зобов`язано Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по 01 вересня 2023 року, виходячи зі встановленого на 01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого становить 2 270, 00 грн, станом на 01 січня 2022 року - 2 481, 00 грн, а на 01 січня 2023 року - у розмірі 2 684, 00 грн.

Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 01 вересня 2023 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, у розмірі 2 102, 00 грн.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду, починаючи з 01 січня 2021 року, обчисливши її розмір, виходячи у 2021 році з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2 270, 00 грн, у 2022 році у розмірі 2 481, 00 грн та у 2023 році у розмірі 2 684, 00 грн з урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТУ ДСА України в м. Києві просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Апелянт зауважив, що Законами України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік» чітко визначено розрахункову величину для визначення базового розміру посадового окладу судді, яка не змінювалась та складає 2 102, 00 грн. Отже, причина обрання саме цього розміру прожиткового мінімуму при розрахунку суддівської винагороди, є не самовільні дії, а пряма вказівка Закону. Також, вказані закони є чинними, неконституційними не визнавалися та не скасовувався, а тому підлягають виконанню. Крім того, наголосив, що положення статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», якими визначено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2021 року у розмірі 2 102, 00 грн є чинними, неконституційними не визнавалися та не скасовувалися, а тому підлягають виконанню. Також апелянт зауважив, що ТУ ДСА України в м. Києві є лише розпорядником бюджетних коштів, розпоряджання якими здійснюється виключно в межах бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України на бюджетний рік, а тому за відсутності наявності відповідного бюджетного призначення відсутні підстави для здійснення виплат поза його межами.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційний розгляд справи відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) здійснюється в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами та на основі наявних доказів.

Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши повноту встановлення фактичних обставин справ та їх правову оцінку, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що ОСОБА_1 відповідно до Указу Президента України від 04 серпня 2003 року № 802/2003 призначена на посаду судді Васильківського районного суду Київської області.

Указом Президента України від 23 березня 2004 року № 358/2004 ОСОБА_1 переведено на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області та постановою Верховної Ради України від 19 лютого 2009 року № 1029-VI обрано на посаду судді цього суду безстроково.

Указом Президента України від 24 лютого 2011 року № 245/2011 ОСОБА_1 переведено на посаду судді Печерського районного суду міста Києва.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами у справі, що обчислення суддівської винагороди ОСОБА_1 з 01 січня 2021 року по 01 вересня 2023 року проведено відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» із застосуванням для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня відповідного року прожиткового мінімуму у розмірі 2 102 грн, який у вказані роки не змінювався.

Не погоджуючись з такими діями відповідачів, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги часткового, мотивував своє рішення тим, що заміна гарантованого Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» розміру суддівської винагороди, що обчислюється виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, на іншу розрахункову величину, є протиправною. Крім того, зазначив, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частиною 3 якої передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть. Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною 2 статті 130 Конституції України і частиною 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». В той же час, оскільки предмет судового розгляду в цій справі не стосується стягнення з відповідача на користь позивача конкретної суми недоплаченої суддівської винагороди, то відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині допуску рішення суду до негайного виконання.

Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує такі норми чинного законодавства та фактичні обставини справи.

Зважаючи, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржуються, то суд апеляційної інстанції здійснює перегляд судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві в частині задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII).

Згідно із статтею 4 Закону № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Частиною 1 статті 135 Закону № 1402-VIII передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до вимог частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року № 1082-IX, зокрема, встановлено у 2021 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня - 2 270, 00 гривень; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня - 2 102 гривні.

Таким чином, вказаною нормою Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», разом із встановленням на 01 січня 2021 року прожиткових мінімумів, у тому числі, для працездатних осіб в розмірі 2 270, 00 грн, був введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить 2 102, 00 грн.

Законами України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02 грудня 2021 року № 1928-IX та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03 листопада 2022 року № 2710-IX стаття 7 аналогічно встановлювала прожитковий мінімум на одну особу для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня - 2 102 гривні.

Водночас, до 2021 року для розрахунку базового розміру посадового окладу застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлювався на 01 січня відповідного календарного року, як то передбачено статтею 135 Закону № 1402-VIII.

Сторонами у справі не заперечується, що ТУ ДСА України в м. Києві нараховано та виплачено позивачу за спірний період суддівську винагороду, виходячи з розрахункової величини у вигляді прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2 102, 00 грн.

Однак, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня відповідного календарного року, на іншу розрахункову величину, яка Законом № 1402-VIII не передбачена, є неправомірною.

Таким чином, враховуючи наведене, нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди за період з січня 2021 року по вересень 2023 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2 102, 00 грн, є недотриманням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII, що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності його як судді.

Колегія суддів звертає увагу, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII. Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

Такий висновок узгоджується зі змінами до Конституції України, внесеними Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII), що набрали чинності з 30 вересня 2016 року.

Цим Законом, серед іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, а саме: «Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.»

Таким чином, Конституція України у редакції Закону № 1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій. З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій та статусу суддів.

Крім того, слід зазначити, що такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді» не передбачено у Законі України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року № 966-XIV. Вказаним Законом судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

Колегія суддів зазначає, що Закони України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом, яким є Закон № 1402-VIII, гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

В той же час, Закони України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIII.

Оскільки Законом № 1402-VIII передбачено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, та вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися або змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, колегія суддів приходить до висновку, що ДСА України неправильно визначилася із розрахунковою величиною посадового окладу судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1, застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 400/2031/21 та від 30 листопада 2021 року у справі № 360/503/21, яка відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України підлягає врахуванню в цій справі.

Відповідно до статті 148 Закону № 1402-VIII Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.

Статтею 149 Закону № 1402-VIII встановлено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Згідно з частинами першою та другою статті 22 Бюджетного кодексу України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

ДСА України є головним розпорядником бюджетних коштів.

Пунктами 2 та 4 частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що головний розпорядник бюджетних коштів: організовує та забезпечує на підставі Бюджетної декларації (прогнозу місцевого бюджету) та плану діяльності на середньостроковий період складання проекту кошторису та бюджетного запиту і подає їх Міністерству фінансів України (місцевому фінансовому органу); затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 січня 2019 року № 141/0/15-19, (далі -Положення) Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом.

Державна судова адміністрація України здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади з метою створення належних умов функціонування судів і діяльності суддів (пункт 2 Положення).

Пунктом 3 Положення передбачено, що територіальні управління Державної судової адміністрації України є територіальними органами Державної судової адміністрації України.

Зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону №1402-VIII у зіставленні з положеннями частин першої, другої та п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного Кодексу України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України.

Втім, відповідно до частини четвертої статті 148 Закону №1402-VIII функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України

Таким чином, відповідач - ТУ ДСА України в м. Києві, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює свої повноваження щодо виплати суддівської винагороди суддям, зокрема, Печерського районного суду м. Києві, однак, в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі на 2021-2023 роки.

Судом першої інстанції встановлено, що сума коштів відповідно до затвердженого ДСА України кошторису та щомісячного розпису видатків на 2021-2023 роки була недостатньою для забезпечення виплати ТУ ДСА України в м. Києві позивачу суддівської винагороди, обчисленої з урахуванням прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2021 року величиною 2 270, 00 грн, станом на 01 січня 2022 року - 2 481, 00 грн та станом на 01 січня 2023 року - 2 684, 00 грн.

Отже, невиплата ОСОБА_1 суддівської винагороди в повному обсязі безпосередньо пов`язана з бездіяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів, крім Верховного Суду, що обґрунтовано було зауважено судом першої інстанції.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає наявними підстави для визнання протиправною бездіяльності ДСА України щодо не забезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди позивачці за період з 01 січня 2021 року по 01 вересня 2023 року, виходячи із встановленого на 01січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2 270, 00 грн, на 01 січня 2022 року у розмірі 2 481, 00 грн та на 01 січня 2023 року - 2 684, 00 грн.

В свою чергу, позовні вимоги про зобов`язання ДСА України вчинити дії, необхідні для відновлення порушених прав позивача, а саме - у спосіб зобов`язання ДСА України забезпечити ТУ ДСА України в місті Києві бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди позивачці за період з 01 січня 2021 року по 01 вересня 2023 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого становить 2 270, 00 грн, станом на 01 січня 2022 року - 2 481, 00 грн, а на 01 січня 2023 року - у розмірі 2 684, 00 грн підлягають задоволенню як похідні.

Правомірність обрання такого способу захисту підтверджено Верховним Судом у постановах від 13 липня 2023 року у справі № 280/1233/22, від 27 липня 2023 року у справі № 240/3795/22 та від 15 серпня 2023 року у справі № 120/19262/21-а.

Окрім того, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, заявлених до ТУ ДСА України в місті Києві, шляхом зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду, починаючи з 01 січня 2021 року, обчисливши її розмір, виходячи у 2021 році з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2 270,00 грн, у 2022 році у розмірі 2 481,00 грн та у 2023 році у розмірі 2 684,00 грн з урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

З огляду на викладене, а також враховуючи встановлені обставини, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в переглянутій апеляційним судом частині.

Оскільки суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, то колегія суддів згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги залишає її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Маринчак Н.Є.

Штульман І.В.