Справа № 160/14431/24
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

22 липня 2024 рокуСправа № 160/14431/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боженко Н.В., перевіривши у м. Дніпрі матеріали позовної заяви Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

04 червня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі позивач) до ОСОБА_1 (далі відповідач), в якій позивач просить суд:

- стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄРДПОУ НОМЕР_2 ) вартість предметів речового майна, які отримані під час проходження військової служби за контрактом у Національній гвардії України та строки експлуатації (носіння) яких не закінчилися, у розмірі 7 568, 47 грн.

Позовна заява обґрунтована посиланнями на наявність правових підстав для стягнення з відповідача вартості предметів речового майна

Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/14431/24 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року визнано неповажними підстави пропуску строку звернення до суду по справі 160/14431/24, у задоволенні заяви Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про поновлення строку звернення до суду відмовлено, у задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про відстрочення сплати судового збору відмовлено, вищезазначену позовну заяву залишено без руху, позивачу запропоновано усунути недоліки у встановлений судом строк протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху.

21 червня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано заява про поновлення строку звернення до суду, а також заява про відстрочення сплати судового збору.

Відповідно до довідки відділу організаційного забезпечення розгляду адміністративних справ управління з організаційного забезпечення суду від 24.06.2024 року №798 вищевказана заява про усунення недоліків позовної заяви зареєстрована судом в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду» 21.06.2024 року о 15:34 год., а секретарю судового засідання судді ОСОБА_2 передана 24.06.2024 року.

В період з 24.06.2024 року по 19.07.2024 року (включно) суддя Боженко Н.В. перебувала у щорічній відпустці.

Вирішуючи заяву позивача про поновлення строку звернення до суду суд зазначає наступне.

Судом в ухвалі від 10 червня 2024 року надано правову оцінку заявленим доводам щодо поновлення строку звернення до суду. Так, судом вказано, що:

- строк звернення з цим позовом складає місяць, що відповідає правозастосуванню суду апеляційної інстанції;

- з урахуванням первинного неналежного звернення позивача з цим позовом до суду загальної юрисдикції такий строк розпочав свій перебіг з дати ухвалення судом апеляційної інстанції постанови, якою залишено без змін ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження за позовом позивача;

- докази неможливості звернення юридичної служби військової частини з цим позовом не надані, при цьому з новим позовом звернулася та ж представник, що і з первісним позовом в рамках неналежної юрисдикції, що спростовує доводи щодо розосередження особового складу та ін.

В поданій заяві про поновлення строку звернення до суду позивач фактично повторює викладені ним у первісній заяві про поновлення строку звернення до суду пояснення. Додатково позивачем лише зазначено, що об`єктивні докази щодо дати отримання постанови суду апеляційної інстанції відсутні (обставини такої відсутності при цьому також не підтверджені жодним чином).

Щодо посилань на правові висновки Верховного Суду у справі №826/10808/18 суд зазначає, що вони мають загальний характер, при цьому саме в аспекті існування фактичних обставин для їх застосування і існує невідповідність, що позивачем не враховано. Сам позивач, цитуючи правові висновки про те, що особа (у справі №826/10808/18) «відразу звернулася до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства», не враховує, що ним таких дій не вчинено, оскільки звернення здійснено не «відразу», а майже через 3 роки.

Суд зазначає, що позивачем не враховано та не усунуто зауваження, визначені судом в ухвалі про залишення позову без руху:

- позивач не звернув увагу, що строк звернення з цим позовом складає 1 місяць (а не 3 місяці), натомість повторно зазначав саме про тримісячний строк звернення до суду, додаткових доводів з цього приводу не висловлено;

- позивач не звернув увагу на те, що для звернення до суду належної юрисдикції не існувало жодної розумної підстави очікувати отримання постанови суду апеляційної інстанції.

Суд наголошує, що позивачу за його первісним зверненням з позовом було саме відмовлено у відкритті провадження. Отже, в момент, коли за участю позивача проголошено постанову суду апеляційної інстанції про залишення відповідної ухвали без змін позивач не міг не зрозуміти, що висновки такої ухвали є вірними. В свою чергу про такі висновки позивач дізнався не при отриманні постанови суду апеляційної інстанції, а при отриманні саме ухвали суду першої інстанції. Тобто, позивач при отриманні ухвали суду першої інстанції сприйняв позицію суду першої інстанції, а в момент оголошення постанови суду апеляційної інстанції повинен був зрозуміти, що позиція суду першої інстанції є вірною. Позивач не навів жодного змістовного пояснення щодо потреби отримати саме повний текст постанови суду апеляційної інстанції для усвідомлення обставини неналежного звернення з позовом.

Зазначене має значення в аспекті доводів самого позивача про те, що слід враховувати «поведінку позивача після отримання рішення суду про закриття провадження у справі» - позивач 06.07.2021 року дізнався, що відмова у відкритті провадження є обґрунтованою (а тому, відповідно, слід якомога скоріше звернутися до суду належної юрисдикції, однак до суду звернувся лише 04 червня 2024 року. Не переходячи до оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо обставин повномасштабної збройної агресії проти України слід зауважити, що між 06.07.2021 року та 24.02.2022 року пройшло понад 7 місяців, тобто сім строків звернення до суду в цій справі.

- позивач так і не надав жодного доказу на підтвердження ускладнення можливості звернутися до суду з цим позовом в зв`язку з обставинами повномасштабної збройної агресії проти України, як не надано і належних доказів щодо дати отримання постанови суду апеляційної інстанції.

Сам позивач, цитуючи відповідні правові висновки Верховного Суду, зазначає, що відповідні обставини «підтверджуються належними і допустимими доказами», однак такі докази відсутні. Щодо отримання постанови суду апеляційної інстанції в наявності лише внутрішній вхідний штамп, проставлений самим позивачем, щодо обставин, зумовлених повномасштабною збройною агресією проти України в наявності лише непідтверджені жодним чином доводи позивача з цього приводу. Суд констатує явну недостатність доказів для визнання обґрунтованими доводів заяви про поновлення строку звернення до суду в цій частині.

Отже, висновки ухвали суду про залишення позовної заяви без руху позивачем не враховані, відповідні зауваження не усунено жодним чином, а заява про поновлення строку звернення до суду є необґрунтованою в повному обсязі, в зв`язку з чим суд відмовляє у її задоволенні.

Вирішуючи заяву позивача про відстрочення сплату судового збору суд зазначає наступне.

Судом в ухвалі від 10 червня 2024 року надано правову оцінку заявленим доводам щодо відстрочення сплати судового збору. Так, судом вказано, що:

- доводи позивача не підтверджуються жодними належними і допустимими, у розумінні ст. ст. 73, 74 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами, а отже, не є достатньою і необхідною підставою для звільнення або відстрочення сплати судового збору, відповідно до ч. 1 ст. 133 Кодексу адміністративного судочинства України;

- сам по собі факт введення на території України воєнного стану не свідчить про наявність підстав для звільнення позивача від сплати судових витрат, оскільки будь-яких змін щодо порядку сплати судового збору суб`єктом владних повноважень у зв`язку із введенням воєнного стану в України до Закону України «Про судовий збір» та КАС України не внесено та не змінено порядок сплати судового збору.

На це позивач, пославшись на документи, які до суду не надано, лише повторно вказав на відсутність необхідних асигнувань.

Суд зазначає, що позивачем, попри його твердження про звернення за виділенням коштів, не надано ані доказів такого звернення, ані доказів відповідей на його звернення, як не надано і жодних доказів щодо достатності виділених коштів для задоволення відповідних потреб позивача. При цьому не наведено і змістовних пояснення стосовно неможливості надати такі документи.

Позивач окремо зазначав, що документи щодо виконання бойових завдань та фінансування військової частини містять інформацію з обмеженим доступом. Водночас, суд вказував на необхідності підтвердити відповідні обставини, однак, з урахуванням специфіки правового становища та особливостей діяльності позивача не визначався спосіб підтвердження таких обставин, в т.ч. не зазначалося, що необхідно надати до суду в повному обсязі документи, про які зазначає позивач (напротивагу, наприклад, витягу з них або складанню довідок уповноважених осіб із засвідченням відповідних обставин).

Слід звернути увагу і на те, що використані позивачем правові висновки Верховного Суду мають загальний характер, однак фактичних обставин для їх застосування не наведено позивачем та не встановлено судом. Дійсно, суд не обмежений у праві відстрочити позивачу сплату судового збору, однак таке відстрочення здійснюється за результатом оцінки майнового стану особи, який щодо позивача визначити не можливо з огляду на ненадання ним жодних документів. Також суд зазначає, що не є формальною відмова у відстроченні позивачу сплати судового збору з підстав ненадання жодного доказу на підтвердження існування підстав для такого відстрочення. Наведені позиції Європейського суду з прав людини також передбачають «здатність заявника сплатити» судовий збір, однак така здатність або нездатність має бути підтверджена, а не стверджена на словах, оскільки зворотне створювало б розумний сумнів у неупередженості суду.

Отже, висновки ухвали суду про залишення позовної заяви без руху позивачем не враховані, відповідні зауваження не усунено жодним чином, а заява про відстрочення сплати судового збору є необґрунтованою в повному обсязі, в зв`язку з чим суд відмовляє у її задоволенні.

Отже, станом на 22 липня 2024 року позивач не усунув недоліки позовної заяви належним чином та у визначений судом в ухвалі від 10 червня 2024 року спосіб і строк.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, у разі якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Враховуючи викладене, суддя дійшов висновку, що позовну заяву належить повернути з усіма доданими до неї матеріалами, оскільки позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

У зв`язку з перебуванням судді Боженко Н.В. у відпустці, ухвала постановлена в перший робочий день судді 22 липня 2024 року.

Керуючись ст. ст. 169, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Визнати неповажними підстави пропуску строку звернення до суду по справі 160/14431/24.

У задоволенні заяви Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про поновлення строку звернення до суду відмовити.

У задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про відстрочення сплати судового збору відмовити.

Позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_1 про стягнення коштів - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати позивачеві, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Роз`яснити, що згідно з ч. 8 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, повернення позовної заяви не позбавляє повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко