Справа № 734/2831/24
Суддя: Іванюк Т. І.
Дата ухвалення: 2024-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/734/40/24 Справа № 734/2831/24
РІШЕННЯ

іменем України

23 липня 2024 року смт. Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - Іванюка Т.І.,

при секретарі Ієвлевій О.В.,

за участю: представника позивача Задорожньої О.І.,

представника відповідача красної А.С..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Козелець справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Остерської міської ради Чернігівського району Чернігівської області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

в с т а н о в и в:

у суд із адміністративним позовом звернулася ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Остерської міської ради Чернігівського району Чернігівської області у якому просить скасувати постанову адміністративної комісії виконавчого Остерської міської ради Чернігівського району Чернігівської області №1 від 04 квітня 2024 року, про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 156 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 6800 грн., а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити та стягнути з Остерської міської ради Чернігівського району Чернігівської області , місцезнаходження: вул. Незалежності, 21, м. Остер, Чернігівський район, Чернігівська область за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП: НОМЕР_1 , судові витрати.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що постановою адміністративної комісії при Виконавчому комітеті Остерської міської ради №1 від 04 квітня 2024 року на ОСОБА_1 було накладене адміністративне стягнення за ч. 2 ст. 156 КУпАП у розмірі 6800 грн. Відповідно до цієї постанови 01.03.2024 року близько 14 год. ОСОБА_1 , перебуваючи у приміщенні магазину «Могорич», здійснила продаж горілки «Хлібний Дар» об`ємом 0,5 літр та вмістом спирту 40% неповнолітній ОСОБА_3 . Однак, позивач вважає постанову такою, що прийнята з порушенням чинного законодавства. Так, Прокол про адміністративні правопорушення серії ВАВ № 861190 від 02 березня 2024 року, складений стосовно ОСОБА_1 , у повній мірі не відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оскільки в ньому не вказано, яким конкретно законодавством (нормативно-правовим актом із посиланням на пункт, частину, статтю) передбачена заборона щодо продажу алкогольних напоїв неповнолітнім, у той час як ч. 2 ст. 156 КУпАП лише встановлює відповідальність за такі дії. Крім того, із вказаного протоколу вбачається, що алкогольний напій, який нібито був проданий ОСОБА_1 поліцейським не вилучався як речовий доказ, його огляд не проводився, немає даних про те, де він перебував на час розгляду справи. Матеріали адміністративної справи не містять чек, який би засвідчив факт оплати неповнолітнім саме за алкогольний напій. До матеріалів справи не долучено жодного відеозапису, який би відображав фактичні обставини щодо інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення. Наявні в матеріалах справи пояснення відібрані поліцейським із порушенням ст. 33 Закону України «Про Національну поліцію», а тому їх слід оцінювати критично. Крім того, матеріали справи не містять відомості про те, що при розгляду даної справи був присутній начальник служби у справах дітей та сім`ї Остерської міської ради. Вказані факти, свідчать про неналежне оформлення адміністративних матеріалів працівником поліції, а тому ці матеріали не можуть бути належними та допустимими доказами у справі та не можуть бути прийняті судом до уваги.

При цьому 02 березня 2024 року у ОСОБА_1 не виникало сумнівів у тому, що покупець- ОСОБА_3 досягла повноліття, крім того з її даних, які відображені в оскаржуваній постанові вбачається, що на дату 02.03.2024 року їй виповнилося повних 17 років, тобто з огляду на її вік зовнішніми ознаками та не лише за віком цілком могла справляти враження повнолітньої та не викликати відповідних сумнівів.

Крім іншого, притягнення до адміністративної відповідальності було спровоковане працівником Національної поліції, що виразилося у підбурюванні неповнолітнього, яка візуального виглядає старша за свій реальний вік, при цьому самі працівники поліції були поряд із магазином, позаяк у матеріалах справи відсутні рапорт або відомості зі служби «102» про джерело отримання інформації про вчинене правопорушення, так само як і відомості про, те, як працівники поліції опинилися на місці подій, відомості щодо притягнення неповнолітнього та її батьків до відповідальності.

Вказані обставини не були перевірені адміністративною комісією та їм не було надано належної правової оцінки, зокрема, не була допитана неповнолітня особа, не надано оцінки усім доказам та не спростовано заперечень позивача. Крім того в оскаржуваній постанові про накладення адміністративного стягнення взагалі не зазначено нормативно-правовий акт, яким передбачена заборона щодо продажу алкогольних напоїв та тютюнових виробів неповнолітнім, у зв`язку з чим постанова не відповідає вимогам щодо її змісту, викладеним у ст. 283 КУпАП.

Також, ОСОБА_1 не зареєстрована як підприємець і не є суб`єктом, який здійснює господарську діяльність у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, до адміністративного матеріалу не доведено та доказів того, що на момент складення протоколу про порушення адміністративного правопорушення від 02 березня 2024 року ОСОБА_1 працювала продавцем в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Натомість, суб`єктом господарювання за адресою місця торгівлі: АДРЕСА_1 є Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 . В день складення протоколу про адміністративне правопорушення вона була у магазині і здійснювала продаж різних товарів, в тому числі і алкогольних напоїв, до неї підійшли працівники поліції і сказали, що вона продала неповнолітній особі алкогольний напій. Усі покупці в той день були повнолітніми, ОСОБА_3 вона не знає та не пам`ятає, її привели працівники поліції і вказали на продаж алкогольного напою даній особі. Докази, що саме ОСОБА_1 продала ОСОБА_3 алкогольний напій не надали, а зазначили, що вона матиме змогу оскаржити у суді відповідну постанову.

Також відповідач просить поновити строк звернення до суду, мотивуючи тим, що на засідання комісії вона не викликалася, оскаржувана постанова на її адресу не надходила. Копію оскаржуваної постанови було отримано лише 27.05.2024 року.

Відповідачем суду надано відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що при прийнятті оскаржуваної постанови адміністративна комісія при виконавчому комітеті Остерської міської ради діяла в межах своєї компетенції із дотриманням вимог чинного законодавства.

У судовому засіданні представник позивача просив позовні вимоги задовольнити з підставі, викладених у позові. Також просив поновити строк звернення до суду.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у позовних вимогах ОСОБА_1 .

Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали адміністративної справи, суд прийшов наступних висновків.

Судом встановлено, що адміністративною комісією при виконавчому комітеті Остерської міської ради Чернігівського району Чернігівської області винесено постанову №1 від 04 квітня 2024 року у справі про адміністративне правопорушення, згідно якої ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 6 800 гривень.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2 частини 1 ст. 213 Кодексу України про адміністративні правопорушення, справи про адміністративні правопорушення розглядаються виконавчими комітетами (а в населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчими органами, що виконують їх повноваження) сільських, селищних, міських рад та їх посадовими особами, уповноваженими на те цим Кодексом.

Так стаття 214 КУпАП «Розмежування компетенції органів, уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення» визначає, що адміністративні комісії при виконавчих органах сільських, селищних, міських рад вирішують усі справи про адміністративні правопорушення, за винятком віднесених цим Кодексом до відання інших органів (посадових осіб).

Відповідно до статі 215 КУпАП, яка визначає порядок утворення колегіальних органів, уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, адміністративні комісії утворюються відповідними органами місцевого самоврядування у складі голови, заступника голови, відповідального секретаря, а також членів комісії. В адміністративних комісіях при виконавчих органах міських рад є посада звільненого відповідального секретаря комісії. Порядок діяльності адміністративних комісій встановлюється цим Кодексом та іншими законодавчими актами України.

Адміністративні комісії мають право розглядати справи про адміністративні правопорушення при наявності не менше як половини членів їх складу, а виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад - при наявності не менше як двох третин від загального складу виконавчого комітету (статті 216 КУпАП).

Згідно частини 2 статті 218 КУпАП адміністративні комісії при виконавчих органах сільських, селищних рад розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, частиною 2 статті 156 КУпАП.

Відтак, притягнення до відповідальності за частиною 2 статті 156 КУпАП відбувається саме адміністративними комісіями виконавчих комітетів.

Посадові особи, уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення, можуть накладати адміністративні стягнення, передбачені Кодексом України про адміністративні правопорушення, у межах наданих їм повноважень і лише під час виконання службових обов`язків, що прямо передбачено у частині 1 статті 217 КУпАП.

З наведеного слідує, що адміністративна комісія є колегіальним органом та за своїми функціональними повноваженнями є самостійним суб`єктом владних повноважень, який наділений владними управлінськими функціями на притягнення осіб до адміністративної відповідальності та рішення якого можуть бути оскаржені в установленому КУпАП.

У даному випадку, позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову винесену адміністративною комісією при виконавчому комітеті про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 156 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Тобто, предметом спору у цій справі є постанова адміністративної комісії при виконавчому комітеті, а не постанова Виконавчого комітету або міської ради.

Частини 1 та 3 статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України відповідач - це суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункту 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень не обов`язково має статус юридичної особи. Такий суб`єкт визначається за наявністю у останнього владних управлінських функцій, якими безумовно наділена адміністративна комісія.

До таких правових висновків прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, що викладені у постанові від 13 січня 2020 року у справі № 263/6228/19 (провадження № К/9901/27627/19).

Відповідно до ст. 48 КАС України, суд першої інстанції, встановивши, що з позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, може за згодою позивача та особи, якій належить право вимоги, допустити заміну первинного позивача належним позивачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Якщо позивач не згоден на його заміну іншою особою, то ця особа може вступити у справу як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про що суд повідомляє третю особу. Якщо позивач згоден на його заміну іншою особою, але така особа не згодна на участь у справі, суд залишає позовну заяву без розгляду, про що постановляється відповідна ухвала.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 26 грудня 2019 року по справі 724/716/16-а та від 17 вересня 2020 року по справі №742/2298/17 суд за результатами розгляду справи відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

З клопотанням про заміну неналежного відповідача належним, позивач до суду не звертався. Під час судового засідання представник позивача не погодився на заміну відповідача іншою особою.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскільки позивачем не зазначено у справі належного відповідача, а виконавчий комітет Остерської міської ради є неналежним відповідачем по справі, відтак, у задоволенні позовної заяви з наведених підстав слід відмовити.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Згідно з частиною 1 статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Оскільки позивачем копію оскаржуваної постанови засобами поштового зв`язку не було отримано, суд вважає, що позивач з поважних причин пропустив строк на оскарження постанови в справі про адміністративне правопорушення, а тому є необхідним поновити йому пропущений строк на звернення до адміністративного суду із позовом.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

За викладеного, суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат у порядку, встановленому ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки суд дійшов висновку про відмову позивачеві у позові.

Роз`яснити позивачу, що він не позбавлений можливості звернутись до суду з цим позовом до належного відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 8, 9, 77, 139, 241-246, 271, 272, 286 КАС України, суд, -

у х в а л и в:

в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Остерської міської ради Чернігівського району Чернігівської області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено повністю або частково до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Повне рішення суду складено та підписано 23.07.2024.

Суддя