Справа № 320/7376/23
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2024-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2024 року м. Київ № 320/7376/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Київ

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Київ (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо обмеження пенсії позивача максимальним розміром після збільшення з 01.12.2022 прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не збільшення підвищення до основного розміру пенсії позивача, як учасника бойових дій, на розраховане підвищення в зв`язку зі збільшенням з 01.12.2022 прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

- зобов`язати відповідача підвищити розмір пенсії позивача, як учасника бойових дій, на розраховане підвищення в зв`язку зі збільшенням з 01.12.2022 прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу з 01.12.2022 частину неотриманої пенсії, з урахуванням проведених раніше виплат;

- зобов`язати відповідача здійснити і виплатити позивачу компенсацію втрати частини неотриманої пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ і постанови кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» від 21.02.2001 № 159.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що при збільшенні прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність розмір його пенсії з 01.12.2022, як учасника бойових дій збільшився, але відповідачем був протиправно обмежений максимальним розміром, десятьма прожитковими мінімумами, на відповідний період. А також, у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2003 № 2050-ІІІ і постанови кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» від 21.02.2001 № 159 ОСОБА_1 має право на виплату компенсації втрати частини неотриманої пенсії. На підставі викладеного та відповідно до чинного законодавства він звернувся до суду з відповідним позовом та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31.03.2023 відкрито провадження у адміністративній справі та ухвалено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). а

Відповідач позов не визнав та на адресу суду від представника надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.09.2021 у справі № 640/13467/21 Головним управлінням проведено перерахунок пенсії позивачу в межах зобов`язальної частини, розмір пенсії після перерахунку з 17.02.2021 склав 21 660,69 грн. При цьому, ним з 01.12.2022 було проведено перерахунок пенсії, зокрема, перераховано підвищення як учаснику бойових дій. Проте відповідно до статті 43 Закону України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148- VIII) максимальний розмір пенсії з 01.01.2018 не може перевищувати десять прожиткових мінімумів установлених для осіб, які втратили працездатність. Водночас відповідач повідомляє, що статтею 2 Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. З огляду на викладене, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 17.02.2021 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за вислугу років відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ.

Також позивач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого позивачу 25.09.2018 (а.с. 5). На підставі чого він отримує підвищення до основного розміру пенсії в розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-ХІІ.

08.12.2022 позивач звернувся із скаргою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Київ у зв`язку з тим, що після збільшення прожиткового мінімуму 01.12.2022 для осіб які втратили працездатність, на підставі статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 № 1928-ІХ, збільшення розміру пенсії ОСОБА_1 не відбулося.

Відповідачем у листі від 10.01.2023 № 797-28802/В-02/8-2600/23 було надано відповідь щодо розгляду зави позивача від 08.12.2022, в якій було відмовлено у проведенні виплати пенсії з 01.12.2022 без обмеження максимальним розміром.

Враховуючи викладене позивач вважав, що такі дії відповідача є протиправними та не відповідають чинному законодавству, у зв`язку з чим звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на й підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII (далі - Закон України № 2262-ХІІ), базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Відповідно до преамбули Закону України № 2262-ХІІ держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Перелік осіб, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах Закону України № 2262-ХІІ, визначено статтею цього Закону.

Призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 12 цього Закону, здійснюються органами Пенсійного фонду України (стаття 10 Закону України № 2262-ХІІ).

Судом встановлено, що предметом спору у даній справі, окрім іншого, є правомірність дій територіального органу Пенсійного фонду України щодо обмеження максимальним розміром пенсії, призначеної на підставі Закону України № 2262-ХІІ.

Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону України № 2262-ХІІ, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 № 3668-VI (далі - Закон України 3668-VI), який набрав законної сили 01.10.2011.

Так, відповідно до положень статті 2 Закону України № 3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про Національний банк України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про дипломатичну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про судову експертизу", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", "Про пенсійне забезпечення", "Про судоустрій і статус суддів", Постанови Верховної Ради України від 13.10.1995 "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Крім того, Законом № 3668-VI внесено зміни до статті 43 Закону України № 2262- XII, чинна з 01.10.2011 редакція частини сьомої якої передбачає, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 наведену вище норму визнано неконституційною та такою, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, починаючи з 20.12.2016, обмеження граничного розміру пенсії, які були передбачені частиною сьомою статті 43 Закону України № 2262-ХІІ, відсутні.

Водночас положення статті 2 Закону України № 3668-VI (в частині поширення її дії на Закон України № 2262-ХІІ), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону України № 2262-ХІІ, є чинними та не визнані Конституційним Судом України неконституційними.

Відтак, на момент виникнення спірних правовідносин діяли два нормативно-правових акта, які мають однакову юридичну силу, проте по-різному регулюють правовідносини Щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців у частині обмеження їх пенсії максимальним розміром.

Визначаючись щодо способу подолання зазначеної правової колізії, суд враховує рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 (остаточне від 14.01.2011) у справі "Щокін проти України" (заяви № 23759/03 та № 37943/06), яке в силу приписів статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV застосовується судами України як джерело права.

У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) встановив порушення державою Україна статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства.

На думку ЄСПЛ, відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Аналогічні правові висновки щодо обов`язкового трактування на користь особи норм законодавства, які допускають неоднозначне або множинне трактування, неодноразово висловлені Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 06.11.2018. у справі № 812/292/18 та 13.02.2019 у справі № 822/524/18.

Так, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових "прогалин" щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у даному випадку застосуванню підлягають не норми Закону України № 3668-VI, а положення Закону України № 2262-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016.

За таких обставин твердження відповідача про відсутність підстав для виплати позивачу пенсії без обмеження її максимальним розміром є необгрунтованими.

Відповідно до пункту 23 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України термін похідна позовна вимога, визначається як вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Судом встановлено, що в розумінні вище зазначеної норми позовна вимоги щодо зобов`язання відповідача виплатити позивачу з 01.12.2022 частину недоотриманої пенсії, з урахуванням проведених раніше виплат - є похідною. Оскільки відповідачем було здійснено перерахунок пенсії з 01.12.2022 у зв`язку зі збільшенням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, але не було виплачено у зв`язку з обмеженням її максимальним розміром ОСОБА_1 було не виплачено частину пенсії.

Враховуючи факт, що судом встановлено неправомірність дій відповідача щодо обмеження пенсії позивача максимальним розміром, позовна вимога щодо зобов`язання відповідача виплатити позивачу з 01.12.2022 частину недоотриманої пенсії, з урахуванням проведених раніше виплат також підлягає задоволенню.

Крім того, щодо заявленої вимоги про нарахування та виплату компенсації втрати частини недоотриманої пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати, суд зазначає наступне.'

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовано, зокрема, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі Закону України № 2050) та «Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 (далі - Порядок № 159).

Відповідно до статей 1,2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини Доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і ; організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів; нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії,Заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

З метою реалізації Закону України № 2050 Кабінетом Міністрів України був затверджений Порядок № 159.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із «умою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають расового характеру, зокрема пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Згідно з пунктом 4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплата доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

За приписами статті 4 Закону України № 2050 передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону України № 2050 виплата компенсації здійснюється за рахунок відповідного бюджету - підприємства, установи або організації, який фінансується з державного бюджету.

Враховуючи вищевикладене, основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону України № 2050 та Порядком № 159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку г підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Крім того, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону України № 2050 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.10.2020 року у справі № 240/11882/19.

Отже, нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплаті! доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат. :і

Використане у статті 3 Закону України № 2050 та пункті 4 Порядку № 159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова-обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що тривала невиплата пенсії позивачу, а саме з 01.12.2022, у зв`язку з обмеженням її максимальним розміром відбулась з вини відповідача. Зокрема мають місце факт нарахування та факт не виплати пенсії ОСОБА_1 , у зв`язку з чим останній має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку З порушенням строків її виплати з 01.12.2022.

При цьому суд звертає увагу на те, що відповідач у своєму листі від 10.01.2023 № 797- 28802/В-02/8-2600/23 не заперечує той факт, що у зв`язку зі збільшенням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність позивачу з 01.12.2022 було проведено перерахунок пенсії, зокрема, перераховано підвищення як учаснику бойових дій в розмірі 25% від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (2 093,00 грн). Відтак у цій частині позовних вимог не встановлено порушеного права позивача, що підтверджується також розрахунокм пенсії за вислугу років станом на 01.12.2022.

З огляду на викладене, відстуні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо:

- визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не збільшення підвищення до основного розміру пенсії позивача, як учасника бойових дій, на розраховане підвищення в зв`язку зі збільшенням з 01.12.2022 прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

- зобов`язання відповідача підвищити розмір пенсії позивача, як учасника бойових дій, на розраховане підвищення в зв`язку зі збільшенням з 01.12.2022 прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Так, згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені Законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли-закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

З урахуванням тієї обставини, що дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень; оскільки алгоритм їх дій чітко зазначений законодавчо, у даному випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Б адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів на підтвердження правомірності своїх дій.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо обмеження пенсії позивача максимальним розміром після збільшення з 01.12.2022 прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, є протиправними.

При цьому, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача виплатити позивачу з 01.12.2022 частину недоотриманої пенсії, з урахуванням проведених раніше виплат.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне, окрім іншого зобов`язати відповідача здійснити нарахування і виплатити позивачу компенсацію втрати частини неотриманої пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ і постанови кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» від 21.02.2001 № 159.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Оскільки позивач в силу приписів статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення ним інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, суду не надано, судові витрати розподілу та стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо обмеження пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром після збільшення з 01.12.2022 прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (ідентифікаційний код: 42098368, місцезнаходження: м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16) виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) з 01.12.2022 частину недоотриманої пенсії, з урахуванням проведених раніше виплат.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (ідентифікаційний код: 42098368, місцезнаходження: м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16) здійснити нарахування і виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) компенсацію втрати частини неотриманої пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ і постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» від 21.02.2001 № 159.

5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.