Справа № 300/3856/24
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2024-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" липня 2024 р. справа № 300/3856/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського апеляційного суду, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення дій, -
ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Івано-Франківського апеляційного суду(надалі відповідач),, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, про визнання протиправними дій та зобов`язання видати довідку про суддівську винагороду для перерахунку і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з базового розміру посадового окладу судді апеляційного суду, визначеного із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2024 відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» 3 028 грн, з урахуванням складових суддівської винагороди.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що рішенням Вищої ради правосуддя від 23.12.2021 №2358//0/15-21 її звільнено з посади судді Івано-Франківського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку та згідно наказу апеляційного суду від 10.01.2022 №6-ос з цього числа відрахована зі складу суду. Відповідно, позивач має статус судді у відставці із правом одержання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. З 17.01.2022 позивач перебуває на обліку в органах пенсійного фонду, як суддя Івано-Франківського апеляційного суду у відставці та відповідно до статті 142 Закону України від 02.06.2016 №1402-VШ «Про судоустрій і статус суддів» отримує щомісячне довічне грошове утримання, яке виплачується Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області у розмірі 54% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, який визначався на підставі довідок апеляційного суду про суддівську винагороду, виданих за формою, передбаченою додатком 2 до Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 №3-1. З метою реалізації свого права на перерахунок раніше призначеного грошового утримання судді у відставці, ОСОБА_1 01.04.2024 звернулася до Івано- Франківського апеляційного суду із заявою, в якій просила видати відповідну довідку про суддівську винагороду для обчислення та перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у відповідності до ст. 130 Конституції України, п. 2 ч. 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із базового посадового окладу працюючого судді апеляційного суду в розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 1 січня календарного року, який у відповідності із нормами ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» становить 3 028 грн. Однак, 10.04.2024 позивач отримала письмову відповідь відповідача за №04-18/14/2024, в якій повідомлено, що діючим суддям апеляційного суду нараховується суддівська винагорода із застосуванням прожиткового мінімуму для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2 102 грн, який не змінювався з 2020 року, а тому відсутні правові підстави для видачі довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі, який не передбачений чинним законодавством України. Такі дії відповідача щодо невидачі довідки ОСОБА_1 вважає протиправними, оскільки порушують її право на отримання відповідної довідки для обчислення та перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до частини четвертої статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із базового посадового окладу працюючого судді апеляційного суду в розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 1 січня календарного року, який у відповідності із нормами Закону України: «Про державний бюджет України на 2024 рік» складав 3 028 грн.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.05.2024 задоволено заяву про самовідвід судді Могили А.Б. від 16.05.2024 та відведено суддю ОСОБА_2 від розгляду адміністративної справи №300/3856/24. Передано адміністративну справу №300/3856/24 для її розгляду іншим суддею, визначеним у порядку, встановленому частиною 1 статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.05.2024, справу №300/3856/24 передано судді Кафарському В.В.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.05.2024 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
На адресу Івано-Франківського окружного адміністративного суду 04.06.2024 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що відповідно до частини 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Разом з тим, у частині 3 цієї статті визначено, що базовий розмір посадового окладу судді апеляційного суду становить 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет країни на 2021 рік» від 15.12.2020 №1082-ІХ встановлено прожитковий мінімум, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2 102,00 грн. Зазначений розмір прожиткового мінімуму також встановлений на 2022, 2023 та 2024 роки. При цьому, збільшення розміру складових суддівської винагороди з 01.01.2021 не відбувалось. Таким чином, у відповідача немає правових підстав для видачі позивачу довідки про суддівську винагороду, для обчислення щомісячного грошового забезпечення судді у відставці, виходячи з іншого, ніж 2 102 грн, розміру прожиткового мінімуму (а.с. 29-30).
Третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області 06.06.2024 подала пояснення щодо позову, в яких зазначено, що оскільки збільшення розміру складових суддівської винагороди з 01.01.2021 не відбувалося, тому відсутні підстави для видачі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (а.с. 34-35).
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановив наступне.
У зв`язку із цим, позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці (а.с. 17).
Позивач 01.04.2024 звернулася до відповідача із заявою про надання довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (а.с. 15).
За результатами розгляду заяви, відповідач листом від 10.04.2024 №04-18/14/2024 відмовив у видачі довідки та повідомив позивача, що їй було видано довідку про нарахування суддівської винагороди із застосуванням відповідного прожиткового мінімуму в 2021 році (2 102,00 грн). Вказаний розмір прожиткового мінімуму та базовий посадовий оклад судді не змінювався, тому повторна видача аналогічного змісту довідки для перерахунку довічного грошового утримання судді позбавлена правової доцільності (а.с. 16).
Позивач, не погодившись з такими діями відповідача, звернулася до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку публічно-правовому спору в даній справі, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.
В статті 43 Конституції України, серед іншого визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно зі статтею 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці на підставі частини 3 статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі Закон №1402-VIII) в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на 2% грошового утримання судді.
Частинами 4, 5 статті 142 Закону №1402-VIII встановлено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання. Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відтак, розмір отримуваного суддею у відставці щомісячного довічного грошового утримання залежить від розміру суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. І при цьому, у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
Частиною першою статті 4 Закону №1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.
Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (частина друга статті 4 Закону №1402-VIII).
Відповідно до частини першої статті 135 Закону №1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною другою статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Частиною третьою статті 135 Закону №1402-VIII (в редакції Закону №1774-VIII) передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді становить, зокрема судді апеляційного суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Отже, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, напряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
В статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено у 2021 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2021 2 270 грн. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» передбачено у 2022 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2022 у розмірі 2 481 грн. В статті 7 Закону України «Про Держаний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2023 встановлено в розмірі 2 684 грн. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» передбачено, що в 2024 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2024 становить 3 028 грн.
Відповідно до статті 46 Конституції України визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо наведено у Законі України від 15.07.1999 №966-XIV «Про прожитковий мінімум» (далі Закон №966-XIV).
Прожитковий мінімум вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону №966-XIV).
Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.
У змісті наведеної норми Закону №966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення відносно яких визначається прожитковий мінімум.
Приписами статті 4 Закону №966-XIV передбачено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
Так, в Законі України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», зокрема в статті 7, разом із встановленням на 01.01.2021 прожиткових мінімумів, у тому числі для працездатних осіб в розмірі 2 270 грн, був введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить 2 102 грн.
Аналогічні норми містяться в законах України про Державний бюджет на 2022, 2023 та 2024 роки (абзац 5 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік»).
Таким чином, цими нормами фактично змінено складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Натомість, Законом №966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», тобто цим законом судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.
До 2021 року відповідачем для розрахунку базового розміру посадового окладу судді застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлювався на 01 січня відповідного календарного року, як це передбачено статтею 135 Закону №1402-VIII.
Суд зазначає, що зміни до Закону №1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період, наведений у позовній заяві, а також до Закону №966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму, не вносилися, тож відсутні законні підстави для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди.
Суд наголошує, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону №1402-VIII, які мають пріоритет стосовно пізніших положень законів України про Державний бюджет України, зокрема і на 2024 рік.
Закон України про Державний бюджет України, в тому числі і на 2024 рік, не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.
Наведене свідчить, що при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону (lex specialis), тобто Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а положення Закону №966-XIV вважати загальними нормами (lex generalis).
На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09.07.2007 №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008 №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).
Отже, Законом №1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, відповідач Івано-Франківський апеляційний суд неправильно визначився із розрахунковою величиною посадового окладу, застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.
Така правова позиція щодо застосування статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» викладена у постановах Верховного Суду від 10.11.2021 у справі №400/2031/21, від 30.11.2021 у справі №360/503/21, від 22.06.2023 у справі №400/4904/21, від 12.07.2023 у справі №140/5481/22 та від 24.07.2023 у справі №280/9563/21.
З огляду на викладене, суд вважає, що зміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2024 3 028 грн, на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена, а саме на прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2 102 грн, згідно з положенням статті 7 Закону №1082-IX, статті 7 Закону №1928-IX, статті 7 Закону №2710-IX, не є правомірною.
Отже, для реалізації права позивача на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання, у зв`язку із зміною (збільшенням) базового посадового окладу судді апеляційного суду з 01.01.2024, слід зобов`язати Івано-Франківський апеляційний суд видати ОСОБА_1 довідку за формою, встановленою додатком 2 до Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами ПФУ, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №3-1 від 25.01.2008, про суддівську винагороду, яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці станом на 01.01.2024, виходячи з базового посадового окладу судді апеляційного суду, визначеного із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2024 відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» 3 028,00 грн.
Водночас, щодо позовних вимог в частині визначення відсоткового значення доплати вислугу років, як складової суддівської винагороди, яка має бути включена до довідки про суддівську винагороду, то суд зазначає наступне.
Так, позивач зазначає про включення до довідки про суддівську винагороду, зокрема доплати за вислугу років (80%). Проте, жодних підтверджуючих доказів щодо визначення саме в такому розмірі відповідної складової суддівської винагороди, яка має бути включена до довідки про суддівську винагороду, матеріали справи не містять.
Окрім того, відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З аналізу викладеного суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб факт порушення був обґрунтованим. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту, є диспозитивним правом позивача. При цьому, підстави, з якими позивач пов`язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог, визначаються позивачем самостійно. Суд під час прийняття постанови вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються і яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин (стаття 244 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи вищезазначене, судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому.

Оскільки відповідач не здійснював підготовку довідки про суддівську винагороду позивачу станом на 01.01.2024 та, відповідно, ще не визначав її складові у такій довідці, тому наведене вказує на відсутність порушеного права позивача, яке б потребувало судового захисту, тобто позовні вимоги в цій частині є передчасними. Водночас, передчасне задоволення таких вимог суперечить основним засадам адміністративного судочинства, оскільки, судове рішення не може ставитись в залежність від настання або ненастання обставин, що можуть виникнути в майбутньому.

Зважаючи на вказане, в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позивач навела законні й обґрунтовані підстави для виготовлення довідки станом на 01.01.2024. У свою чергу, відповідач не довів, що його дії (бездіяльність) вчинені на підставі та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані такі дії (бездіяльність), своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, підсумовуючи наведене вище, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат згідно із ст. 139 КАС України не здійснюється, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Івано-Франківського апеляційного суду (, вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, 76018), третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018), про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення дій задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Івано-Франківського апеляційного суду щодо відмови у видачі ОСОБА_1 довідки про суддівську винагороду для обчислення та перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за 2024 рік.

Зобов`язати Івано-Франківський апеляційний суд (, вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, 76018) видати судді у відставці ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) довідку за формою, встановленою додатком 2 до Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами ПФУ, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №3-1 від 25.01.2008 про суддівську винагороду для перерахунку і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з базового розміру посадового окладу судді апеляційного суду, визначеного із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2024 відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» 3 028 грн, з урахуванням складових суддівської винагороди.

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Відповідачу і третій особі рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.