Справа № 420/9940/24
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2024-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9940/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі в/ч НОМЕР_1 НГУ), в якому позивач просить суд: - визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 НГУ щодо ненарахування та невиплати йому - ОСОБА_1 , середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 274722,05 грн; - зобов`язати в/ч НОМЕР_1 НГУ нарахувати та виплатити на його - ОСОБА_1 , користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 274722,05 грн.

Позивач у позові зазначив, що він з 08.10.2014 року по 06.10.2019 року проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 НГУ та наказом від 03.10.2019 року №226 його звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Проте при виключенні зі списків військової частини не було виплачено індексацію грошового забезпечення. У зв`язку з цим він 17.02.2021 року звернувся з заявою до відповідача з проханням провести зазначену виплату, у задоволенні якої відповідачем відмовлено, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 05.08.2021 року у справі №540/2335/21 зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням в якості базового місяця січень 2008 року.

22.10.2021 відповідачем на виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05.08.2021 року у справі №540/2335/21 та виплачено на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 року включно із застосуванням в якості базового місяця січень 2008 року у загальній сумі 84229,03 грн.

З метою виплати середнього заробітку за звільнення без повного розрахунку (щодо індексації грошового забезпечення виплаченої за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року) позивач звертався до суду.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 16.12.2021 року у справі №540/6742/21, яке постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2022 року залишено без змін, стягнуто з в/ч НОМЕР_1 НГУ на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 84 208,94 коп.

Разом з цим не було виплачено фіксовану індексацію за період з 01.03.2018 по 06.10.2019 року, для вирішення спірного питання позивач зазначив, що звернувся до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2022 року у справі №420/13504/22 позивачу відмовлено у задоволенні позовної заяви.

Не погоджуючись із рішенням суду позивачем подано апеляційну скаргу, за результатом розгляду якої постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2023 року у справі №420/13504/22 зобов`язано в/ч НОМЕР_1 НГУ нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення у фіксованому розмірі 4463,15 грн в місяць за період з 01.03.2018 по 06.10.2019, включно, у загальній сумі 85663,67 грн, відповідно до приписів абзаців 3,4,6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 №1078.

29.05.2023 відповідачем на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2023 року у справі №420/13504/22 виплачено на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 06.10.2019 у фіксованому розмірі 4463,15 грн в місяць у загальній сумі 84378,71 грн.

Позивач зазначив, що з метою виплати середнього заробітку за звільнення без повного розрахунку (щодо індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 06.10.2019 року виплаченої 29.05.2023 у сумі 84378,71 грн) він звертався до суду.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2023 року у справі №420/12808/23 зобов`язано в/ч НОМЕР_1 НГУ нарахувати та виплатити на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.10.2021 по 22.04.2022 включно у розмірі 26 194,31 грн.

Разом з цим не було проведено перерахунок одноразових видів грошового забезпечення, з метою отримання яких позивач зазначив, що звернувся до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 у справі №420/12807/23 зобов`язано в/ч НОМЕР_1 НГУ:

- провести перерахунок та виплатити на користь позивача грошову допомогу на оздоровлення за 2016-2019 роки з урахуванням індексації грошового забезпечення виплаченої на виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05.08.2021 у справі №540/2335/21 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2023 у справі№o420/13504/22;

- провести перерахунок та виплатити на користь позивача одноразову грошову допомогу у зв`язку зі звільненням з військової служби за 10 календарних років з урахуванням індексації грошового забезпечення виплаченої на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2023 у справі №420/13504/22;

- провести перерахунок та виплатити на користь позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 - 2019 роки з урахуванням індексації грошового забезпечення виплаченої на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2023 у справі №420/13504/22.

28.02.2024 відповідачем на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 року у справі №420/12807/23 виплачено на користь позивача перерахунок грошового забезпечення у загальній сумі 47374,74 грн.

Позивач зазначив, що оскільки його виключено зі списків особового складу 06.10.2019 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 28.02.2024 року, то відповідачем затримано розрахунок з 07.10.2019 по 27.02.2024 на 1605 днів.

При цьому, вказаний спірний період стягнення середнього грошового забезпечення у за правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, поділяється на дві частини: до набрання чинності 19.07.2022 року Законом №2352-ІХ і після цього, оскільки з 19.07.2022 чинна редакція ст.117 КЗпП України передбачає обмеження виплати середнього заробітку працівникові шістьма місяцями.

Враховуючи висновки Верховного Суду перший період затримки розрахунку при звільненні за період з 07.10.2019 по 18.07.2022 складає 1016 днів, а з 19.07.2022 по 18.01.2023 184 дні.

Згідно з картки особового рахунку грошове забезпечення позивача за серпень 2019 року складає 12217,47 грн, грошове забезпечення позивача за вересень 2019 року складає 12217,47 грн. Отже середньоденне грошове забезпечення позивача складає (12217,47 грн. + 12217,47 грн) / 61 (серпень 2019 року та вересень 2019 року) = 400,57 грн.

За період з 07.10.2019 по 18.07.2022 загальна сума середнього грошового забезпечення становить 406 979,12 грн (1016 днів х 400,57 грн).

Позивач вказує, що у цій справі загальний розмір виплат нарахованих при виключенні зі списків особового складу складав 282 251,20 грн, з яких:

- 6214,97 грн грошове забезпечення за жовтень 2019 року виплачено у добровільному порядку відповідно до довідки про виплачене грошове забезпечення;

- 60053,75 грн одноразова допомога при звільненні виплачена у добровільному порядку відповідно до наказу від 03.10.2019 року №226;

- 168 607, 74 грн індексація грошового забезпечення виплачена на виконання рішення суду;

- 47374,74 грн перерахунок грошового забезпечення виплачений на виконання рішення суду.

Частка заборгованості відповідно до алгоритму, виведеного Верховним Судом у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, доплата якої проведена на підставі рішень судів, складає 76,52%.

Отже, виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення належна позивачу має складати 406 979,12 грн * 76,52% = 311 420,42 грн.

Водночас за період з 19.07.2022 (дата набрання чинності Законом №2352-ІХ) по 27.02.2024 (день, що передує дню остаточного розрахунку), з урахуванням законодавчого обмеження компенсації шестимісячним строком кількість днів у періоді становить 184 дні. Отже сума середнього грошового забезпечення становить 73 704,88 грн (184 дні х 400,57 грн).

Таким чином, позивач вважає, що загальна сума середнього грошового забезпечення, на яку він має право відповідно до ст.117 КЗпП України в редакціях до набрання чинності 19.07.2022 року Законом №2352-ІХ і після цього, становить 385 125,30 грн (311 420,42 грн + 73 704,88 грн). Однак з урахуванням рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 16.12.2021 у справі №540/6742/21 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2023 у справі №420/12808/23 загальний розмір середнього заробітку, який належить до виплати позивачу складає 274 722,05 грн.

Позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 03.04.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи.

Відповідачем до суду поданий відзив на позов, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

На думку представника відповідача ст.117 КЗпП та Порядок №100 не розповсюджується на правовідносини військової служби, оскільки військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу, яка віднесена до публічної служби. Порядок проходження військової служби урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на осіб, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки та відповідальність.

Положення Закону №2011-XII не передбачають такого виду відповідальності військової частини як виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про право військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Тобто механізм гарантування своєчасного розрахунку при звільненні з військової служби спеціальним законодавством передбачений, цей механізм має свої відмінності, а тому доводи позивача про неврегульованість спеціальним законом вказаного питання є безпідставними.

Також представник відповідача звертає увагу, що позивач своїм правом, передбаченим абз.3 п.242 Положення №1153/2008, згідно якого військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини, не скористався.

Таким чином, право на отримання грошового забезпечення у позивача виникло на підставі судового рішення, яке було ухвалено вже після його звільнення. Отже у відповідача відсутня вина як у роботодавця у розумінні ст.116 КЗпПУ.

Такий висновок підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, відповідно до пункту 57 рішення Європейського суду з прав людини від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» такий строк закінчується не датою виплати заборгованості, а датою прийняття судом рішення.

Враховуючи викладене, відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статей 116, 117 КЗпП України.

Також відповідач зазначив, що розраховуючи суму середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги, необхідно врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 26.02.2020 по справі №821/1083/17, від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, та Верховного Суду у постановах постанова від 20.05.2020 по справі №816/1640/17, від 28.06.2023 у справі №560/11489/22 та від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 стосовно відповідності суми стягнення принципу розумності, справедливості та пропорційності.

Водночас, з 19.07.2022 року набрав чинності Закон №2352-ІХ, яким викладено в новій редакції норму ст.117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

З огляду на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 26.01.2022 у справі №240/12167/20, від 10.02.2022 у справі №580/2264/20, та враховуючи, істотність перерахунку індексації грошового забезпечення (47 374,74 грн) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку (472 560грн), яка складає 10% ((47 374,74 грн : 472 560 грн) х 100), сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача становить: 393,80 грн (середня заробітна плата за один день) х 10% х 182 календарні дні (шість місяців) = 7 167,16 грн.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 , є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 26.05.2015 року.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 НГУ від 08.10.2014 року №2 позивача, прийнятого на військову службу наказом начальника НГУ від 06.10.2014 року №15о/с, зараховано в списки особового складу частини та всі види забезпечення.

У зв`язку із закінченням строку контракту, позивача звільнено з військової служби наказом НПТрУ від 27.09.2019 №41о/с. Також наказом командира в/ч НОМЕР_1 НГУ від 03.10.2019 року №226 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 06.10.2019 року.

Позивач був ознайомлений з грошовим забезпеченням нарахованим йому при звільненні та за твердженням відповідача не мав зауважень. Вказані обставини не заперечуються позивачем.

Лише в травні 2021 року, тобто за спливом майже двох років після звільнення позивач звернувся до суду з позовом вважаючи, що йому не виплачена індексація грошового забезпечення.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 05.08. року у справі №540/2335/21, залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2022, позов задоволено частково та, зокрема, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 НГУ нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням в якості базового місяця січень 2008 року.

22.10.2021 року відповідачем на виконання рішення суду від 05.08.2021 у справі №540/2335/21 та виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 року включно із застосуванням в якості базового місяця січень 2008 року у загальній сумі 84229,03 грн.

З метою виплати середнього заробітку за звільнення без повного розрахунку (щодо індексації грошового забезпечення виплаченої за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року) позивач звертався до суду з позовом.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 16.12.2021 у справі №540/6742/21, залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2022, стягнуто з в/ч НОМЕР_1 НГУ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 84 208,94 грн.

Також позивач звертався до суду з позовом до в/ч НОМЕР_1 НГУ щодо виплати фіксованої індексації за період з 01.03.2018 по 06.10.2019.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2022 у справі №420/13504/22 позивачу відмовлено у задоволенні позову.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2023 у справі №420/13504/22 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2022 скасовано, ухвалено у справі нове рішення про часткове задоволення позову та, зокрема, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 НГУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у фіксованому розмірі 4463,15 грн в місяць за період з 01.03.2018 по 06.10.2019, включно, у загальній сумі 85663,67 грн, відповідно до приписів абзаців 3, 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

29.05.2023 відповідачем на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2023 року у справі №420/13504/22 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 06.10.2019 у фіксованому розмірі 4463,15 грн в місяць у загальному розмірі 84378,71 грн.

Позивач звертався до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до в/ч НОМЕР_1 НГУ з метою виплати середнього заробітку за звільнення без повного розрахунку (щодо індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 06.10.2019 року виплаченої 29.05.2023 у сумі 84378,71 грн).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2023 у справі №420/12808/23 позов задоволено частково та, зокрема, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 НГУ нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.10.2021 по 22.04.2022 включно у розмірі 72903,74 грн.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2023 року у справі №420/12808/23 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2023 скасовано в частині зобов`язання в/ч НОМЕР_1 НГУ нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.10.2021 по 22.04.2022 включно у розмірі 72903,74 грн. Прийнято в цій частині нову постанову, якою зобов`язано в/ч НОМЕР_1 НГУ нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.10.2021 по 22.04.2022 включно у розмірі 26 194,31 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

За касаційною скаргою представника позивача ухвалою суду від 18.12.2023 року відкрите касаційне провадження по справі справа №420/12808/23.

Крім того, позивач після першого звернення до суду в травні 2021 року, тобто за спливом майже двох років після звільнення, щодо неповного з ним розрахунку, позивач ще через рік у червні 2023 року звертався до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до в/ч НОМЕР_1 НГУ щодо перерахунку одноразових видів грошового забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 у справі №420/12807/23, залишеним без змін Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2023, позов задоволено та, зокрема, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 НГУ:

провести перерахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2016-2019 роки з урахуванням індексації грошового забезпечення виплаченої на виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05.08.2021 у справі №540/2335/21 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2023 у справі №420/13504/22;

провести перерахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку зі звільненням з військової служби за 10 календарних років з урахуванням індексації грошового забезпечення виплаченої на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2023 у справі №420/13504/22;

провести перерахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 - 2019 роки з урахуванням індексації грошового забезпечення виплаченої на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2023 у справі №420/13504/22.

28.02.2024 відповідачем на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 року у справі №420/12807/23 виплачено на користь позивача перерахунок грошового забезпечення у загальній сумі 47374,74 грн

Після виплати позивачу вказаної суми він знов звертається до суду з даним позовом щодо виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Звертаючись до суду з позовом по даній справі позивач вважає, що грошове забезпечення виплачене йому із затримкою розрахунку при звільненні з 07.10.2029 року по 27.02.2024 року складає 1605 днів.

Зменшуючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач з посиланням на практику Верховного Суду вказаний спірний період стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки при розрахунку поділив на дві частини: до набрання чинності 19.07.2022 року Законом №2352-ІХ і після цього, оскільки з 19.07.2022 чинна редакція ст.117 КЗпП України передбачає обмеження виплати середнього заробітку працівникові шістьма місяцями.

За перший період з 11.08.2020 по 18.07.2022 року (1016 днів) сума середнього грошового забезпечення складає 406 979,12 грн (1016х400,57 грн).

За другий період з 19.07.2022 року 73704,88 грн (184 дні х 400,57грн).

За перший період позивач розрахував частку заборгованості у відсотковому розрахунку (76,52%), зазначивши, що загальний розмір виплат нарахованих при виключенні зі списків особового складу складав 282 251,20грн, з яких: - грошове забезпечення при звільненні за жовтень 2019 року 6214,97 грн; - одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби 60053,75 грн; - індексація на виконання рішень суду 168 607,74; - грошове забезпечення на виконання рішення суду 47374,74 грн. Сума середнього заробітку за час затримки за перший період склала 406979,12х76,52 = 311 420,42грн.

Позивач стверджує, що йому повинно бути виплачено за затримку розрахунку при звільненні (сплата 47374,74грн) на його користь за рішенням суду грошового забезпечення в розмірі 385125,30грн (311420,42+73704,88 грн), а з урахуванням вже сплачених за затримку розрахунку при звільненні 84208,94 грн та 26194,31 грн, просить стягнути 274 722,05 грн, тобто майже у 6 разів більше ніж сума, яка стягнута на його користь за рішенням суду.

Дослідивши заяви по суті надані сторонами докази суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини між стонами виникли з питання нарахування та виплатити позивачу, якій був військовослужбовцем, середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку на підставі ст.117 КЗпПУ.

Згідно з ч. 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у тому числі у разі відсутності зауважень звільненого військовослужбовця щодо розрахунку з ним, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпПУ.

За приписами ст.116 КЗпПУ (в редакції Закону України від 02.04.2020 №2352-IX) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпПУ (в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Дійсно після набрання 19 липня 2022 року чинності Законом №2352-IX строк виплати за затримку при звільненні законодавець обмежив 6 місяцями, що зі сторони законодавця є логічно-послідовним, враховуючи сталу судову практику, що не виплата не тільки нарахованих та несплачених сум заробітку працівнику (роботодавець усвідомлює свою відповідальність), але не нарахованих і несплачених сум заробітку (тобто роботодавець вважає виконаними свої обов`язки щодо розрахунку зі звільненим працівником), не обмежується строком звернення до суду, тобто такий працівник (службовець) може звернутися до суду у будь-якій, у тому числі тривалий, час після звільнення до суду, що безпосередньо впливає на час затримки при звільненні.

Між тим, за правовими висновками Верховного Суду вказані зміни в КЗпПУ фактично не вплинули на розрахунок за затримку при звільненні осіб, яким затримка розрахунку почалась до 19 липня 2022 року. При цьому Верховний Суд також вказує, що в новій редакції законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові. Але і до цього редакція ст.117 КЗпПУ не містила положень щодо застосування принципу співмірності. Вказаний принцип став застосовуватись при розгляді справ даної категорії за судовою практикою Верховного Суду та ВПВС.

Вирішуючи спірні питання по даній справі суд вважає, що застосуванню підлягає правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17.

Аналізуючи положення ч.2 ст.117 КпПУ Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що ч.2 ст.117 КпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпПУ). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦКУ, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпПУ, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Таким чином, основними підставами для висновку ВПВС були:

- компенсаційний характер заходів відповідальності (компенсацiя завданої шкоди на відміну виплати середнього заробітку при незаконному звільненні та поновленні на посаді виплата заробітку як продовження трудових відносин);

- принципи розумності, справедливості та пропорційності.

Щодо застосування принципи розумності, справедливості та пропорційності, то аналіз висновків Конституційного Суду України, викладених у його рішеннях, свідчать про те, що вказані принципи є невід`ємною частиною верховенства права.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Всі елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права.

Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності. Правова держава, вважаючи відповідальність виправною, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.

Співвідношення між поставленою метою та засобами її досягнення має відповідати вимогам принципу домірності, який забезпечує справедливий баланс між вимогами захисту загального інтересу та потребою забезпечити індивідуальні права особи.

Одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею.

Принцип верховенства права, зокрема така його вимога, як принцип домірності, є взаємопов`язаними фундаментальними засадами функціонування усієї юридичної системи України,

Отже, конкретні санкції як відповідальність за порушення мають бути справедливими та відповідати принципові домірності, тобто законодавець має визначати механізм відповідальності з урахуванням їх виправданості та потреби для досягнення легітимної мети, беручи до уваги вимоги адекватності наслідків (у тому числі для особи, до якої вони застосовуються).

Саме враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, ВПВС у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи, зокрема: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 274722,05 грн за затримку розрахунку при звільненні та виплати йому 28.02.2024 року на підставі рішення суду грошового забезпечення в розмірі 47374,74 грн не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності, а також компенсаційному характеру вказаних виплат.

Суд зокрема, враховує:

- первинне звернення до суду майже через два роки після звільнення;

- позивач ніяким чином не зазначає про причини тривалого не звернення до суду після звільнення за захистом своїх прав, тобто поведінка позивача була пасивною та така поведінка є не виправданою;

- при первинному зверненні до суду щодо невиплати індексації, позивач не заявив інших вимог щодо невиплати всіх належних йому сум при звільненні, чим штучно продовжив строк затримки розрахунку при звільненні;

- позивач не довів, що після звільнення зі служби за закінченням строку контракту залишився без засобів існування; позивач не вказує про додаткові майнові втрати, пов`язані із затримкою розрахунку;

- наявність інших справ щодо стягнення не нарахованих и невиплачених сум. При цьому розрахунок позивача у відсотковому значенні не може вважатися достовірним, оскільки в ньому не відображені сума компенсації за речове майно, про що зазначено в наказі про звільнення. Відкриття касаційного провадження по справі щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням суду від 07.06.2024 року у справі № 420/9939/24 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати сум грошового забезпечення та індексації на виконання рішень суду.

Нарешті принципи розумності, справедливості та пропорційності повинні бути застосовані враховуючи, що в Україні запроваджений воєнний стан, в якому Україна знаходиться третій рік, не обґрунтоване навантаження на Державний бюджет не є розумним.

Враховуючи вказані обставини, компенсаційний характер сум, які просить стягнути з відповідача позивач 274722,05грн за затримку виплати 47374,74грн, застосовуючи принципи розумності, справедливості та пропорційності суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню за затримку розрахунку 30000 грн.

При цьому суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на практику ЄСПЛ у справі Меньшакова проти України» (заява №377/02), що такий строк закінчується не датою виплати заборгованості, а датою прийняття судом рішення, враховуючи правову позицію викладену Верховним Судом в постанові від 27.10.2022 року (п.102 постанови) у справі №1.380.2019.006549, в якій зазначено, що ВПВС Суду у постанові від 26 лютого 2020 року (справа №821/1083/17) та від 13 травня 2020 року (справа №810/451/17) дійшла висновку, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів ст.117 КЗпПУ всупереч практиці Верховного Суду України. Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15, відповідно до якого положення статей 116 та 117 КЗпПУ поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості з заробітної плати та відшкодування/компенсації.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази у їх сукупності, враховуючи встановлені судом обставини, наведені вищі висновки у змісті рішення, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2,3,6,7,8,9,12,139,241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.10.2019 року по 27.02.2024 року включно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 30000,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва