Справа № 160/5485/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 рокуСправа №160/5485/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

27.02.2024р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та, з урахуванням виправленої позовної заяви від 14.03.2024р., просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022р. №168, додаткової винагороди в розмірі 213 333,33 грн. за період з 23.03.2023р. по 04.06.2023р.;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану» №3161-ІХ від 28.06.2023р. для військових, які через поранення виведені поза штат додаткової винагороди у розмірі 40200,00 грн. за серпень та вересень 2023 року;

- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022р. №168, додаткової винагороди в розмірі 213 333,33 грн. за період з 23.03.2023р. по 04.06.2023р.;

- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану» №3161-ІХ від 28.06.2023р., додаткової винагороди у розмірі 40200,00 грн. за серпень та вересень 2023 року.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 18.04.2022р. до 03.10.2023р. він проходив військову службу на посаді головного сержанта 3 механізованої роти 1 механізованого батальйону в/ч НОМЕР_1 під час якої 28.01.2023р. отримав тяжке поранення та з 23.03.2023р. по 04.06.2023р. проходив стаціонарне лікування у закладах охорони здоров`я та перебував у відпустці для лікування після тяжкого поранення (2 місяці 4 дні), тому вважає, що він має право на отримання додаткової винагороди, передбаченої абз.4 п.1-2 Постанови КМУ №168 у розмірі 213 333,33 грн. (100 000 гривень за квітень 2023р. + 100 000 грн. за травень 2023р. + 13 333,33 грн. за 4 дні червня 2023р.). Як зазначив позивач ним для виплати вказаної додаткової винагороди у зв`язку із пораненням були надані всі необхідні документи, які підтверджують факт пов`язаності поранення із захистом Батьківщини, проте, відповідачем вказана додаткова винагорода виплачена йому не була. Також позивач вказує і на те, що 09.03.2023р. його було виведено поза штат через поранення та у цей період щомісячно йому повинен був виплачуватися оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 грн. передбачені Законом №3161-ІХ від 28.06.2023р., однак, відповідачем така додаткова винагорода у розмірі 40200 грн. за серпень, вересень 2023р. відповідачем виплачена не була, позивач її не отримував, що підтверджено довідкою про нараховане та отримане ним грошове забезпечення за період з 01.01.2023р. по 01.11.2023р., у зв`язку із чим позивач просив визнати таку бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язати останнього вчинити дії, направлені на нарахування та виплату йому вищезазначених виплат. У клопотанні від 09.04.2024р. представник позивача зазначив, що 06.06.2023р. подав рапорт з копіями медичних документів до ППД в/ч НОМЕР_1 , який був прийнятий та зареєстрований посадовими особами відповідача, однак, докази його подання у позивача відсутні (а.с.34-40, 119-122).

Ухвалою суду від 01.04.2024р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали суду надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази на підтвердження правомірності бездіяльності відповідача стосовно прав позивача у даних правовідносинах, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України(а.с.113).

Зазначена ухвала суду разом із виправленим адміністративним позовом та доданими до нього документами було отримана відповідачем у його електронному кабінеті 28.02.2024р. (адміністративний позов), 02.04.2024р. (ухала суду), що є належним повідомленням відповідача про дату, час та місце судового розгляду даної справи у відповідності до вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, наявними у справі (а.с.116,118).

Разом з тим, станом на 22.07.2024р. відповідач вимоги вищенаведеної ухвали суду не виконав, відзиву на позов та витребуваних судом копій документів суду не надав, про причини не надання таких доказів суд не повідомив.

У відповідності до вимог ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи наведене, отримання відповідачем ухвали суду про відкриття провадження у цій справі разом з копією позову та доданими до нього документами 28.02.2024р., не надання відповідачем відзиву на позов станом на 22.07.2024р. без поважних причин, строки вирішення справи, встановлені процесуальними нормами, суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи за відсутності відзиву на позов відповідача за наявними матеріалами з урахуванням вимог ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас, 12.07.2024р. через систему «Електронний суд» представником відповідача було подано клопотання про зупинення розгляду справи, у якому відповідач, посилаючись на те, що командиром з правової роботи начальником служби було складено та подано на підпис командиру в/ч рапорт про зобов`язання начальника стройової частини відділення персоналу штабу в/ч здійснити певні дії у відношенні до позивача, що підтверджено копіями рапортів вказаної посадової особи, тому просив призупинити провадження у даній справі на час розгляду рапорту командиром військової частини(а.с.140-141, 148-149).

Розглянувши вищенаведене клопотання відповідача про зупинення адміністративного провадження у даній справі із наведених вище підстав, вивчивши докази надані на його підтвердження, суд не находить жодних обґрунтованих підстав для його задоволення, виходячи з такого.

Зупинення провадження у адміністративних справах регламентовано ст.236 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із аналізу наведених приписів процесуального законодавства, слідує, що вказана норма містить виключний перелік підстав для зупинення судом провадження в адміністративній справі, які є вичерпними та розширеному тлумаченню не підлягають.

Разом з тим, подаючи таке клопотання до суду та не зазначаючи у ньому жодної підстави для зупинення провадження у справі, які визначені у вказаній статті 236 Кодексу, представник відповідача ОСОБА_2 , займаючи посаду помічника командира з правової роботи в/ч НОМЕР_1 , як фахівець в галузі права, не могла не знати переліку підстав для зупинення провадження у адміністративних справах, які наведені у ст.236 Кодексу адміністративного судочинства України і які є вичерпними, не могла не знати наслідків розгляду такого клопотання, ігноруючи, при цьому, вимоги ухвали суду від 01.04.2024р. про надання відповідачем відзиву на позов у встановлений судом строк, який станом на 22.07.2024р. не поданий до суду без поважних причин, що судом розцінюється як зловживання процесуальними правами представником відповідача ОСОБА_2 , направленими на затягування строків розгляду даної справи.

Враховуючи наведене та те, що приписи статті 236 згаданого Кодексу, не містять такої підстави для зупинення провадження у справі як « зупинення провадження у справі на час розгляду рапорту командиром військової частини», суд приходить до висновку, що за викладених обставин, у адміністративного суду відсутні і обґрунтовані підстави для задоволення такого клопотання представника відповідача, у зв`язку із чим у його задоволенні відповідачеві слід відмовити.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 22.07.2024р. строк розгляду даної справи було продовжено до 22.07.2024р. згідно до вимог ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.152).

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 22.07.2024р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до приписів ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 з 18.04.2022р. по 03.10.2023р. проходив військову службу за контрактом у в/ч НОМЕР_1 на посаді головного сержанта 3 механізованої роти 1 механізованого батальйону, що підтверджується копією паспорта позивача, копією військового квитка № НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 від 20.05.2015р. та копіями Витягів з наказу від 18.04.2022р. №91,93, від 03.10.2023р. №763, наявних у справі (а.с.10, 19, 42-43,51,96-105,127).

28.01.2023р. під час виконання обов`язків військової служби в районі ведення бойових дій поблизу населеного пункту Бахмут Донецької області під час розвідки попереднього краю противника розпочався обстріл зі ствольної артилерії та міномету сил рф в результаті чого головний сержант ОСОБА_1 отримав осколкове поранення спини, поперекової ділянки (непроникаюче), лівого передпліччя, множинні осколкові поранення лівої гомілки та ступні про що свідчить зміст копії Довідки про обставини травми від 01.03.2023р. №3563 (а.с.12,44).

Далі, у період з 28.01.2023р. по 30.01.2023р. позивач перебував на стаціонарному лікуванні у КПН «Новомосковська ЦМЛ» НМР» хірургічне відділення, що підтверджується копією Виписки медичної карки стаціонарного хворого №525 від 30.01.2023р.(а.с.13-14,45-46).

У період з 30.01.2023р. по 24.02.2023р. позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у КНП Кіровоградська обласна лікарня КОР про що свідчить зміст копії Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №1435 (а.с.15-16,47-48).

23.03.2023р. КНП «Вінницька міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» позивачеві було проведено медичний огляд за результатами якого було складено Довідку ВЛК за №360, зі змісту якої видно, що отримана позивачем травма 28.01.2023р. пов`язана з проходженням військової служби, травма тяжкого ступеню відповідно до наказу МОЗ України №370 від 04.07.2007р. (а.с.17,49).

Також встановлено, що 09.03.2023р. у зв`язку із перебуванням на тривалому лікуванні внаслідок отриманого поранення згідно наказу від 09.03.2023р. №68-рс позивача було увільнено від займаної посади та виведено у розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 , утримуючи у списках особового складу в/ч, з 09.03.2023р., про що свідчить зміст копії Витягу з наказу №137 (а.с.128).

А у період з 28.03.2023р. по 26.04.2024р. позивачеві на підставі його рапорту та медичних документів, була надана відпустка за станом здоров`я, що підтверджується змістом копії Витягу з наказу №191 від 27.03.2023р. (а.с.129).

04.05.2023р. в/ч НОМЕР_4 позивачеві знову було проведено медичний огляд за результатами якого було оформлено Довідку ВЛК за №3217 зі змісту якої встановлено, що отримане позивачем поранення 28.01.2023р. пов`язане із захистом Батьківщини та віднесено до поранення важкого ступеню, потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів (а.с.18,50).

Як зазначив позивач у клопотанні про приєднання доказів до справи від 09.04.2024р., позивач звертався до відповідача з рапортом 06.06.2023р. із додаванням медичних документів до ППД в/ч НОМЕР_1 в штабі НОМЕР_5 механізованого батальйону, який був прийнятий посадовими особами відповідача ОСОБА_3 у присутності ОСОБА_4 та зареєстрований ОСОБА_5 (а.121).

Вказаний рапорт позивача відповідачем не був розглянутий у встановленому законом порядку (таких доказів відповідачем суду не надано).

03.10.2023р. позивач був виключений із списків особового складу в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується змістом копії Витягу з наказу від 03.10.2023р. №763 (а.с.19,51,105).

Окрім того, позивач у позові також зазначив, що отримав від відповідача Довідку із картки його особового рахунку за період з січня по грудень 2023р. від 25.01.2024р. №682/ФЕС із якої довідався, що у період з 23.03.2023р. по 04.06.2023р. додаткова винагорода у розмірі 100 000 грн., передбачена п.1-2 Постанови КМУ №168, а також і додаткова винагорода передбачена для військовослужбовців, які через поранення виведені поза штат, у розмірі 20100 грн. (щомісячно), згідно до вимог Закону №3161-ІХ за серпень та вересень 2023р. нараховані та виплачені відповідачем не були.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплату йому додаткової винагороди, передбаченої п.1-2 Постанови КМУ №168 за період з 23.03.2023р. по 04.06.2023р., а також і не нарахування та не виплату додаткової винагороди для військовослужбовців, які через поранення виведені поза штат, передбаченої Законом №3161-ІХ за період серпень та вересень 2023р. протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Щодо права позивача на отримання додаткової винагороди, встановленої Постановою КМУ №168, збільшеної до 100 000 грн., у зв`язку з перебуванням позивача у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком ВЛК, суд зазначає про таке.

Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом) іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII (надалі - Закон 2011-XII).

Окрім того, цей Закон встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно частин першої - третьої статті 9 Закону 2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За приписами частини четвертої статті 9 Закону 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Питання виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» ( далі Постанова КМУ №168).

За приписами пункту 1 Постанови КМУ №168 (на момент виникнення спірних відносин) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил України, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема, на тимчасово окупованій рф території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів виплачується додаткова винагорода у розмірі до 100 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

У відповідності до абзаців 4, 5, 6 пункту 1 наведеного Постанови КМУ 168 передбачено, що виплата додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 гривень, здійснюється відповідно до наказів командирів (начальників) про виплату додаткової винагороди, до яких включаються, зокрема, особи, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій рф території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Отже, із аналізу приписів наведеного чинного нормативно-правового акту слідує, що військовослужбовець має право на отримання додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн. за трьох умов, а саме: 1) наявності довідки про пов`язаність поранення із захистом Батьківщини; 2) перебування такого військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого; 3) перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком ВЛК.

Так, як встановлено судом із матеріалів справи 28.01.2023р. під час виконання обов`язків військової служби в районі ведення бойових дій поблизу населеного пункту Бахмут Донецької області позивач отримав осколкове поранення спини, поперекової ділянки (непроникаюче), лівого передпліччя, множинні осколкові поранення лівої гомілки та ступні, вказане травмування отримане при захисті Батьківщини, що підтверджується копією Довідки про обставини травми №3563 від 01.03.2023р. (а.с.12,44).

Вказане поранення позивача ВЛК визнано тяжким, що підтверджено змістом копій довідок ВЛК від 23.03.2023р. №360, від 04.05.2023р. №3217 (а.с.17-18, 49-50).

У подальшому, з 28.01.2023р. позивач у зв`язку із отриманням вищеописаного тяжкого поранення перебував на стаціонарному лікуванні у різних закладах охорони здоров`я по всій Україні, що підтверджується наступними доказами, а саме:

- копією Виписки №525 із медичної карти стаціонарного хворого КНП «Новомосковська ЦМЛ» НМР» хірургічне відділення за період з 28.01.2023р. по 30.01.2023р. (а.с.13-14,45-46);

- копією Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №1435 КНП «Кіровоградська обласна лікарня КОР» за період з 30.01.2023р. по 24.02.2023р.(а.с.15-16,47-48);

- 23.03.2023р. ВЛК КНП «Вінницька міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» проведено медичний огляд позивача та складено Довідку ВЛК за №360 (а.с.17,49);

- 04.05.2023р. ВЛК при в/ч НОМЕР_4 проведено медичний огляд позивача та складено Довідку ВЛК за №3217, у якій визнано поранення важкого ступеню, потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів (а.с.18,50).

Також судом установлено, що відповідачем позивачеві за його рапортом від 27.03.2023р. була надана відпустка за станом здоров`я з 28.03.2023р. по 26.04.2023р. згідно змісту копії Витягу з наказу №191 від 27.03.2023р. (а.с.129).

Таким чином зазначені вище судом обставини свідчать про те, що після отриманого поранення важкого (тяжкого) ступеню, позивач вищенаведений період знаходився на стаціонарному лікуванні у різних закладах охорони здоров`я України та перебував у відпустці для лікування тяжкого поранення за висновком ВЛК, а відповідно, суд приходить до висновку, що за викладених обставин, позивач має право на отримання додаткової винагороди, встановленої абзацом 6 пункту 1 наведеної Постанови КМУ 168(чинної у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), збільшеної до 100 000 грн., у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком ВЛК за наведений період.

Водночас, як вбачається зі змісту копії Картки особового рахунку позивача від 25.01.2024р. №682/ФЕС за період - січень-грудень 2023р., позивачеві за період березень квітень 2023р. була виплачена додаткова винагорода, збільшена до 100 000 грн., передбачена постановою КМУ №168, а саме: у березні 100 000 грн., у квітні 77419,35 грн. (а.с.20-21, 64-65).

А відповідно, з урахуванням встановлених вище обставин щодо нарахування та виплату відповідачем позивачеві сум додаткової винагороди за березень квітень 2023р., які позивачем не спростовані, суд приходить до висновку, що позивач має право на нарахування та виплату зазначеної додаткової винагороди, встановленої абз.6 пункту 1 Постанови КМУ №168 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), збільшеної до 100 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування його у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком ВЛК за період з 01.05.2023р. по 04.06.2023р.

Факт не нарахування та невиплату позивачеві вказаної додаткової винагороди у період з 01.05.2023р. по 04.06.2023р. відповідачем підтверджено і даними копії Картки особового рахунку позивача за січень-грудень 2023р. (а.с.20-21, 64-65).

Також і у ході судового розгляду даної справи жодних доказів нарахування та виплати позивачеві додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн., передбаченої абз.6 пункту 1 Постанови КМУ №168 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) за період з 01.05.2023р. по 04.06.2023р. відповідачем суду не надано.

А оскільки, судом встановлено, та не заперечувалося відповідачем, що позивачем подавався відповідний рапорт щодо нарахування та виплати йому згаданої вище додаткової винагороди 06.06.2023р. з долученням до нього медичних вищенаведених медичних документів, згаданий рапорт та медичні документи відповідачем розглянуті не були у встановленому законодавством порядку, рішення за ними фактично не було прийнято відповідачем (таких доказів не надано), а тому така бездіяльність відповідача як суб`єкта владних повноважень щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн. згідно до абз.6 пункту 1 Постанови КМУ №168 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у зв`язку із перебуванням позивача у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком ВЛК у період з 01.05.2023р. по 04.06.2023р. визнається судом протиправною.

При цьому, суд звертає увагу відповідача на те, що наведена бездіяльність відповідача як суб`єкта владних повноважень, підриває авторитет держави в очах суспільства, військовослужбовців, які захищають Батьківщину та ніяким чином не може слугувати гарантіями держави щодо стимулювання закріплення кваліфікованих військових кадрів на військовій службі, що передбачено приписами вищенаведеної статті 9 Закону №2011-ХІІ.

З огляду на викладене, у даних правовідносинах, судом враховується і відповідна судова практика Європейського Суду з прав людини, зокрема, викладена у п.71 рішення «Рисовський проти України», де Суд прийшов до висновку, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішенні у справі «Лелас проти Хорватії (Lelas v.Croatia), п.74).

А отже, з урахуванням аналізу наведеного рішення ЄСПЛ, суд приходить до висновку, що вищенаведена протиправна бездіяльність відповідача не може бути визнана судом правомірними підставами для невиконання таким відповідачем суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків в частині нарахування та виплати позивачеві додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 у збільшеному розмірі до 100 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування позивача у відпустці для лікування тяжкого поранення за висновком ВЛК у період з 01.05.2023р. по 04.06.2023р.

В той же час, позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача у даних правовідносинах, які мали місце у період з 23.03.2023р. по 30.04.2023р. не підлягають задоволенню, оскільки за змістом копії Картки особового рахунку позивача від 25.01.2024р. №682/ФЕС судом було встановлено нарахування та виплату позивачеві додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн., а саме: у березні 100 000 грн., у квітні 77419,35 грн. (а.с.20-21, 64-65).

А відповідно, суд приходить до висновку, що у наведеній частині позову бездіяльність відповідача відсутня, тому у цій частині у задоволенні позовних вимог позивачеві слід відмовити.

З огляду на викладене, позовні вимоги позивача щодо нарахування та виплати позивачеві додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн., передбаченої Постановою КМУ №168 підлягають задоволенню частково за період з 01.05.2023р. по 04.06.2023р.

Що стосується права позивача на отримання додаткової винагороди у розмірі 20100 грн. у зв`язку із виведенням поза штат у розпорядження командира військової частини через поранення та тривале лікування згідно до Закону №3161-ІХ від 28.06.2023р. суд зазначає наступне.

Абзацом 5 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану» №3161-ІХ від 28.06.2023р., який набрав чинності 30.06.2023р., (далі Закон №3161-ІХ) установлено, що військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення ( без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою у повному обсязі. Після перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні таким військовослужбовцям щомісячно виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Отже, із аналізу наведених приписів чинного законодавства слідує, що з 30.06.2023р. військовослужбовцям, які отримали поранення та зараховані у розпорядження командира протягом 2х місяців з дня зарахування виплачується грошове забезпечення, а у разі перебування у розпорядженні понад два місяці, щомісячно виплачується додаткова винагорода у розмірі 20100 грн. за таких умов, а саме: 1) у зв`язку з пораненням, пов`язаних із захистом Батьківщини; 2) визнання ВЛК такого військовослужбовця обмежено придатним або непридатним до військової служби; 2) зарахування його у розпорядження відповідного командира та після перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні.

Як встановлено судом із матеріалів справи позивач 28.01.2023р. під час виконання обов`язків військової служби отримав поранення, яке пов`язане із захистом Батьківщини, що підтверджується змістом копій Довідки про обставини травми від 01.03.2023р. №3563, Довідки ВЛК від 23.03.2023р. №360, Довідки ВЛК від 04.05.2023р. №3217 (а.с.12,17-18, 44,49-50).

Також і згідно копії Довідки ВЛК при в/ч НОМЕР_4 від 05.09.2023р. №5577 проведено медичний огляд позивача та його визнано обмежено придатним до військової служби (а.с.94-95).

Окрім того, у зв`язку із отриманим пораненням та перебуванням позивача на тривалому лікуванні, наказом командира НОМЕР_6 окремої механізованої бригади №68-рс, позивача було увільнено від займаної посади та виведено і зараховано у розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 з 09.03.2023р., що підтверджується змістом копії Витягу з наказу №137 від 09.03.2023р. (а.с.129).

А 03.10.2023р. позивача було виключено зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 згідно до копії Витягу із наказу №763 від 03.10.2023р. (а.с.19,51).

Таким чином, аналізуючи наведені встановлені вище судом обставини та приписи згаданого чинного законодавства у їх сукупності, з урахуванням того, що вище дослідженими доказами підтверджені факти отримання позивачем поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, визнанням його ВЛК обмежено придатним до військової служби, виведення поза штат та перебування у розпорядженні командира понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні, яке мало місце у період з 09.03.2023р. по 03.10.2023р., суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання щомісячно додаткової винагороди у розмірі 20100 грн., передбаченої Законом №3161-ІХ за період серпень, вересень 2023р.

Проте, як вбачається зі змісту копії Картки особового рахунку позивача за січень-грудень 2023р., відповідачем вказана додаткова винагорода у розмірі 20100 грн., передбачена Законом №3161-ІХ у спірний період серпень, вересень 2023р. позивачеві відповідачем не нараховувалась та не виплачувалась (а.с.20-21, 52-53).

Також і станом на дату розгляду даної справи жодних доказів правомірності не нарахування та не виплати позивачеві наведеного додаткової винагороди у розмірі 20100 грн. за вказаний період відповідачем суду не надано, а судом не встановлено.

За таких обставин та враховуючи не надання відповідачем доказів щодо нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди у розмірі 20100 грн. передбаченої Законом №3161-ІХ у спірний наведений період, суд приходить до висновку, що таку бездіяльність відповідача слід визнати протиправною.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем у ході судового розгляду даної справи та станом на день прийняття рішення у даній справі відзиву на позов надано не було без поважної причини, а також і не надано належних, достатніх та допустимих доказів правомірності бездіяльності відповідача у спірних правовідносинах з урахуванням встановлених вище судом обставин та аналізу чинного наведеного законодавства.

А відповідно, не подання відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, відзиву на позов без поважної причини, кваліфікується судом як визнання позову з урахуванням вимог ч.4 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, також і виходячи із аналізу змісту клопотання про тимчасове зупинення провадження у цій справі, наданих до суду представником відповідача ОСОБА_6 , до яких були долучені її рапорти від 11.07.2024р., від 12.07.2024р. про зобов`язання посадових осіб відповідача внести зміни до наказів про виплату позивачеві вище наведених спірних сум (а.с.142,149), суд приходить до висновку про фактичне визнання відповідачем позову, що є підставою для ухвалення рішення про його задоволення згідно до вимог ч.4 ст.189 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві, а саме:

- додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування позивача у відпустці для лікування тяжкого поранення за висновком ВЛК відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 (чинної на момент виникнення спірних відносин) за період з 01.05.2023р. по 04.06.2023р. включно;

- додаткової винагороди щомісячно у розмірі 20100 грн., передбачену Законом №3161-ІХ від 28.06.2023р. за період серпень, вересень 2023р.,

суд приходить до висновку, що відповідач, вчинивши наведену бездіяльність, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено, що своєю бездіяльністю щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн., передбаченої постановою КМУ №168; додаткової винагороди щомісячно у розмірі 20100 грн., передбаченої Законом №3161-ІХ за спірні вищенаведені періоди, відповідач порушив права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такої бездіяльності протиправною, виходячи з повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також підлягають частковому задоволенню і похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві, а саме: 1) додаткову винагороду, збільшену до 100 000 грн., передбачену Постановою КМУ №168 за період з 01.05.2023р. по 04.06.2023р.; 2) додаткову винагороду, у розмірі 20100 грн. щомісячно передбачену Законом №3161-ІХ за період серпень, вересень 2023р., виходячи з того, що судом встановлено протиправність бездіяльності відповідача у наведеній частині позову, а тому належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із повноважень адміністративного суду, визначених ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві, а саме: 1) додаткову винагороду, збільшену до 100 000 грн., передбачену Постановою КМУ №168 за період з 01.05.2023р. по 04.06.2023р.; 2) додаткову винагороду, у розмірі 20100 грн. щомісячно, передбачену Законом №3161-ІХ за період серпень, вересень 2023р., з урахуванням раніше виплачених сум, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Між тим, позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити додаткову винагороду, збільшену до 100 000 грн., передбачену Постановою КМУ №168 у визначеному позивачем розмірі 213 333,33 грн. за період з 23.03.2023р. по 04.06.2023р., а також додаткову винагороду, передбачену Законом №3161-ІХ, у розмірі 40200,00 грн. за період серпень, вересень 2023р. задоволенню не підлягають, з огляду на те, що такий розрахунок позивачем проведений неправильно, а саме: по-перше, відомості, які містяться у копії Картки особового рахунку позивача про виплату позивачеві додаткової винагороди 100 000 грн. - у березні 2023р., 77419,35 грн. - у квітні 2023р. (а.с.20-21,52-53) при проведенні розрахунку позивачем не були враховані; по-друге, повноваження щодо нарахування та виплати відповідних сум військовослужбовцям віднесені саме до посадових осіб відповідача, які мають спеціальні знання у проведенні такого нарахування, а відповідно, належним та ефективним способом захисту порушеного права є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити такі дії без вказівок на будь-які суми з урахуванням того, що ні позивачем, ні відповідачем, розрахунку конкретних сум, які не були нараховані та не були виплачені, за підписом уповноваженої на це посадової особи, суду не надано.

А відповідно, у наведеній частині позовних вимог позивачеві слід відмовити.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували понесення ним будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору за п.12 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 ) додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування позивача у відпустці для лікування тяжкого поранення за висновком ВЛК відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 (чинної на момент виникнення спірних відносин) за період з 01.05.2023р. по 04.06.2023р. включно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 ) додаткову винагороду, збільшену до 100 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування позивача у відпустці для лікування тяжкого поранення за висновком ВЛК відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) за період з 01.05.2023р. по 04.06.2023р. включно, з урахуванням раніше виплачених сум.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 ) додаткової винагороди, у розмірі 20100 грн. щомісячно, передбаченої абз. 5 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №3161-ІХ за період серпень, вересень 2023р.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 ) додаткову винагороду, у розмірі 20100 грн. щомісячно, передбачену абз. 5 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №3161-ІХ за період серпень, вересень 2023р. з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва