Справа № 280/10610/23
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2024-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 липня 2024 року м. Дніпросправа № 280/10610/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Штабовенка Дениса Всеволодовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 лютого 2024 року в адміністративній справі №280/10610/23 (головуючий суддя першої інстанції - Прасов О.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 19.12.2023 року звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 18.04.2019 року - № на суму 170,00 грн.;

- № на суму 20458,85 грн.;

- № на суму 272023,39 грн..

В обґрунтування позову зазначено, що позивача не було повідомлено про дату початку проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та місце її проведення, що позбавило його можливості реалізації свого права на ознайомлення з наказом та повідомленням до початку здійснення контрольного заходу та подання відповідних пояснень і документів. Вважає, що невиконання вимог щодо повідомлення платника податків про перевірку до початку її проведення призводить до визнання перевірки незаконною та у подальшому відсутні правові наслідки за результатами проведення такої перевірки.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 21 лютого 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, зазначених в позові.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є не обґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини у справі, оскільки відповідно до акту №58/08-01-13-05/ від 25.02.2019 року перевірку щодо позивача проводила головний державний ревізор-інспектор ГУ ДФС у Запорізькій області Акулова В.С. з постійним місцем роботи, згідно посадової інструкції в м.Мелітополь, а у зв`язку із тим, що м.Мелітополь перебуває на тимчасом окупованій території, відповідач не зміг надати суду матеріали перевірки щодо позивача. Водночас суд першої інстанції без постановлення жодного процесуального документа самостійно зібрано докази та прийняв рішення на підставі копій документів, отриманих з іншої адміністративної справи, за відсутності оригіналів вказаних документів. При цьому, посилання відповідача, що матеріали перевірки відносно позивача залишились у інспектора на тимчасово окупованій території у м.Мелітополі не підтверджено жодним доказом. Як власне і те, що перевірку проводив інспектор саме з цього міста. Також скаржник зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази, у тому числі надані кредитором, які б свідчили про структуру прощеної (анульованої) банком заборгованості та відсутність у її складі процентів за користування кредитними коштами та належного повідомлення позивача про прощення його боргу.

Відповідач подав відзив на скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Контролюючим органом у період з 05.02.2019 року по 18.02.2019 року проведена документальна позапланова невиїзна перевірка платника податків - фізичної особи, яка не є суб`єктом господарювання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, достовірності нарахування та сплати податку з доходів фізичних осіб за ознакою доходу « 126» у 2015 році, за результатами якої 25.02.2019 року складено акт №58/08-01-13-05/ НОМЕР_2 (а.с.60-62).

Висновками акту перевірки встановлено порушення:

- пп.«д» 164.2.17 пп.164.2.17 п.164.2 ст.164, п.167.1 ст.167, підпункт 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 ПК України, в результаті донараховано військового збору за 2015 рік у сумі 16367,08 грн.;

- пп.49.18.4 п.49.18 ст.49, п.179.1, п.179.7 ст.179 ПК України, не надано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2015 рік;

- пп.«д» 164.2.17 пп.164.2.17 п.164.2 ст.164, п.167.1 ст.167 ПК України, в результаті донараховано податок на доходи фізичних осіб за 2015 рік у сумі 217618,71 грн..

На підставі вказаного акту перевірки контролюючим органом 18.04.2019 року прийнято податкові повідомлення-рішення:

1) №, яким збільшено грошове зобов`язання по податку на доходи з фізичних осіб за результатами річного декларування на суму 272023,39 грн., з якої: 217618,71 грн. за податковими зобов`язаннями; 54404,68 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с.134-зворіт);

2) №, яким збільшено грошове зобов`язання по військовому збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, на суму 20458,85 грн., з якої: 16367,08 грн. - за податковими зобов`язаннями; 4091,77 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с.134);

3) №, яким до позивача по податку на доходи з фізичних осіб за результатами річного декларування застосовано штрафну (фінансову) санкцію у сумі 170,00 грн. (а.с.135).

Не погоджуючись із вказаними рішеннями податкового органу, позивач оскаржив такі рішення до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не підтвердив належними доказами оскарження дій АТ «УКРСОЦБАНК» щодо прощення (анулювання) йому у 2015 році суми 1091747,53 грн. як основної суми боргу (кредиту).

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України (тут і далі в редакції на час правовідносин) платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

З огляду на пп.14.1.175 п.14.1 статті 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

У розумінні пп.14.1.39 п.14.1 статті 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня.

Відповідно до пп.162.1.1 п.162.1 статті 162 ПК України платниками податку на доходи фізичних осіб є, зокрема фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Згідно із положеннями пп. «д» пп.164.2.17 п.164.2 статті164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді: основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

Разом з тим, пп.165.1.55 п.165.1 статті 165 ПК України визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи: основна сума боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності у сумі, що не перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року; сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені), прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності.

Як зазначено у п.8 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року. Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року.

У листі ДФС України за №4507/С/99-99-13-02-03-14 від 29.04.2016 року, крім іншого, зазначено: «… підрозділ 1 розділу XX «Перехідні положення» Кодексу доповнено п.8 такого змісту: «Не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`заним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, непогашених до 1 січня 2014 року. …».

Відповідно до п.167.1 статті 167 ПК України ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.6 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами, якщо база оподаткування для місячного оподатковуваного доходу не перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року (далі у цьому пункті - мінімальна заробітна плата). Якщо база оподаткування, яка визначена з урахуванням норм пункту 164.6 статті 164 цього розділу щодо доходів, зазначених в абзаці першому цього пункту, в календарному місяці перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, до суми такого перевищення застосовується ставка 20 відсотків. Платники податку, які подають податкові декларації за податковий (звітний) рік згідно із статтями 177 і 178 цього розділу, застосовують ставку 20 відсотків до частини середньомісячного річного оподатковуваного доходу, що перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати. Розмір середньомісячного річного оподатковуваного доходу розраховується як сума загальних місячних оподатковуваних доходів, зазначених в абзаці першому цього пункту, поділена на кількість календарних місяців, протягом яких платником податку було одержано такі доходи у податковому (звітному) році, за який здійснюється декларування. (…).

У п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України зазначено: « 16-1. Тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. 1.1. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. 1.2. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. 1.3. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. 1.4. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. 1.5. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. 1.6. Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу. 1.7. Звільняються від оподаткування збором доходи, що згідно з розділом IV цього Кодексу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою), крім доходів, зазначених у підпунктах 165.1.2, 165.1.18, 165.1.25, 165.1.51, 165.1.52 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу».

Згідно із п.162.1 статті 162 ПК України платниками податку на доходи фізичних осіб є: 162.1.1. фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; 162.1.2. фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; 162.1.3. податковий агент.

Підпунктом 49.18.4 п.49.18 статті 49 ПК України встановлено, що податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює: календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - до 1 травня року, що настає за звітним, крім випадків, передбачених розділом IV цього Кодексу.

Відповідно до п.179.1 статті 179 ПК України платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

У п.179.7 статті 179 ПК України зазначено, що фізична особа зобов`язана самостійно до 1 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену в поданій нею податковій декларації. Сума податкових зобов`язань, донарахована контролюючим органом, сплачується до відповідного бюджету у строки, встановлені цим Кодексом.

Згідно з п.59.1 статті 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків. Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує шістдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивачу у 2015 році Акціонерним Товариством «УКРСОЦБАНК» прощена (анульована) сума 1091747,53 грн., яка є основною сумою боргу (кредиту).

Позивачем не надано до суду документів стосовно його кредитних правовідносин з АТ «УКРСОЦБАНК».

При цьому, позивачем не надано до суду доказів оскарження дій АТ «УКРСОЦБАНК» щодо прощення (анулювання) позивачу у 2015 році суми 1091747,53 грн. як основної суми боргу (кредиту).

Контролюючий орган при визначенні грошових зобов`язань позивачу обґрунтовано виходив із суми 1091138,53 грн., оскільки вона була офіційно оприлюднена АТ «УКРСОЦБАНК». Контролюючий орган не може ставити під сумнів як факт прощення боргу позивачу так і саму суму прощеного боргу.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на ту обставину, що судом першої інстанції без постановлення жодного процесуального документа самостійно зібрано докази та прийнято рішення на підставі копій документів, отриманих з іншої адміністративної справи, за відсутності оригіналів вказаних документів, апеляційний суд до уваги не приймає з огляду на таке.

Позивачем в при поданні адміністративного позову заявлялось клопотання про витребування у відповідача наказу про проведення перевірки, акт про результати проведення перевірки від 25.02.2019 року та спірні податкові повідомлення рішення від 18.04.2019 року з доказами направлення таких документів на його адресу. При цьому, в клопотанні позивачем зазначено, що сам він позбавлений можливості надати вказані докази, оскільки згідно відповіді контролюючого органу від 30.06.2022 року матеріали документальної позапланової перевірки заходяться на тимчасово окупованій території (м.Мелітополь) (а.с.35).

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 10.01.2024 року, крім іншого, було задоволено вказане клопотання позивача та витребувано у ГУ ДПС у Запорізькій області зазначені в клопотанні докази (а.а.49-50).

На виконання ухвали суду ГУ ДПС у Запорізькій області надано суду копію наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ППФО ОСОБА_1 від 08.01.2019 року, копію акту про результати перевірки від 25.02.2019 року, список згрупованих поштових відправлень а також повідомлено, що інші документи надати не має можливості, оскільки вказану документальну позапланову невиїзну перевірку проводив головний державний ревізор-інструктор відділу контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Запорізькій області ОСОБА_2 з постійним місце роботи згідно посадової інструкції в м.Мелітополі (а.с.53-54, 56-62).

Крім того, судом першої інстанції досліджено матеріали адміністративної справи №280/3288/20, копії документів з якої долучені до матеріалів даної адміністративної справи (а.с.124-173).

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 10.08.2020 року у справі №280/3288/20 Адміністративний позов Головного управління ДПС у Запорізькій області до Чечеля ОСОБА_1 податковий борг у сумі 415942,88 грн., який складається:

- з податку на доходи фізичних осіб в сумі 386859,97 грн.;

- з військового збору в сумі 29082,91 грн. (а.с.166-167).

Згідно відомостей з єдиного державного реєстру судових рішень вказане рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 10.09.2020 року.

Відповідно до частини4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З урахуванням наведених вище обставин в їх сукупності апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідно до наявних у матеріалах справи доказів податкові повідомлення-рішення від 18.04.2019 року за №, №, № прийняті контролюючим органом обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, розсудливо, а отже є правомірними і не підлягають скасуванню.

Враховуючи викладене суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого позову.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання про можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Штабовенка Дениса Всеволодовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 лютого 2024 року в адміністративній справі №280/10610/23 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 лютого 2024 року в адміністративній справі №280/10610/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко