Справа № 990/14/24
Суддя: Гриців Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року

м. Київ

Справа № 990/14/24

Провадження № 11-94заі24

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Гриціва М. І.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Погрібного С. О., Ступак О. В., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.

розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24 квітня 2024 року (судді Васильєва І. А., Дашутін І. В., Пасічник С. С., Гімон М. М., Хохуляк В. В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії і

ВСТАНОВИЛА:

1. У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду як суду першої інстанції із позовом, у якому просила: визнати протиправним і скасувати рішення ВККС від 27 листопада 2023 року № 28/ко-23 про визнання судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді (далі - Спірне рішення); зобов`язати ВККС прийняти рішення про відповідність судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 займаній посаді.

Прохання мотивує тим, що Спірне рішення відповідач ухвалив усупереч вимогам Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16 (далі - Положення № 143/зп-16).

Вважає, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, має право оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України), бо це рішення породжує правові наслідки та обов`язки, пов`язані з установленням факту невідповідності судді займаній посаді. Зазначає, що забезпечення можливості оскарження окремо рішення ВККС від рішення ВРП є виправданим, оскільки в такому разі буде забезпечена можливість дотримання прав та інтересів також інших осіб, про які йшлося в оскаржуваному рішенні.

2. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 24 квітня 2024 року на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України провадження у справі закрив, оскільки Спірне рішення є тим рішенням, яке не може бути самостійним предметом судового розгляду. Це своєю чергою унеможливлює розгляд справи по суті спору та є підставою для закриття провадження у справі.

3. ОСОБА_1 не погодилася із цим рішенням і подала через підсистему «Електронний суд» апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Свої вимоги мотивує тим, що інтереси, на захист яких подано позов про визнання протиправним та скасування рішення ВККС, відповідають ознакам законних інтересів, що гарантує їй можливість їх захисту в порядку адміністративного судочинства за правилами статті 5 КАС України. Існування Спірного рішення вже породило негативні наслідки для неї, оскільки через це рішення, зокрема, їй відмовили в навчанні в Netherlands Helsinki Committee як викладача Національної школи суддів України, не запрошують для участі у проведенні тренінгів для суддів та апарату судів. Наявність такого акта підриває авторитет судді та викладача, створює перешкоди у здійсненні правосуддя, викладання та навчання, а також заважає проходженню публічної служби загалом.

Вважає, що негативні наслідки для неї вже настали, існують, шкодять її законним правам та інтересам. Відтак чекати реалізації рішення ВККС та рішення ВРП не є виправданим. Зазначений юридичний спір виник з моменту ухваленням Комісією Спірного рішення, і саме з цього моменту права та законні інтереси позивачки перебувають у стані правової невизначеності, подолання якої є визначальним для їх поновлення та реалізації, у зв`язку із чим позов не є передчасним.

З покликанням на рішення Конституційного Суду України, авторка скарги вказує, що внаслідок ухвалення Спірного рішення Комісії виник стан правової невизначеності і такий стан є перманентним, оскільки не припиниться навіть відмовою ВРП у звільненні судді з посади на підставі відповідного подання ВККС, адже в такому разі ВРП не скасовує та не змінює рішення ВККС про невідповідність судді займаній посаді за критерієм професійної етики та доброчесності. Таке рішення ВККС не втрачає своєї чинності, перебуває у відкритому публічному доступі для необмежної кількості осіб, а тому має обтяжливу дію для судді.

Крім того, вважає, що Спірне рішення впливає також і на права третіх осіб, позаяк навіть за умови, коли ВРП не погодиться рекомендацією Комісії щодо звільнення позивачки, таке рішення продовжить існувати як конкретно індивідуальний акт державного органу. Хоч такий акт автоматично втратить свій регулюючий вплив на права позивачки як судді, проте автоматично не скасовує тверджень та викладених фактів, що стосуються третіх осіб - колишнього чоловіка ОСОБА_2 , її матері ОСОБА_3 та малолітнього сина ОСОБА_4 .

Переконує, що забезпечення можливості оскарження окремо рішення ВККС від рішення ВРП є виправданим, оскільки в такому разі буде уможливлено дотримання прав та інтересів також інших осіб, про яких згадувалося у Спірному рішенні.

Далі зазначає, що закриття провадження у справі з підстав, що не передбачені частиною першою статті 238 КАС України, фактично є відмовою у доступі до правосуддя та порушенням основоположного права на судовий захист.

Гадає, що суд першої інстанції хибно застосував положення статті 101 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), яка не може бути застосована у цій справі, оскільки вона не оскаржує рішення, яке містить рекомендацію на звільнення. Спірне рішення за своєю правовою природою є імперативним приписом, має ознаки правозастосовного, індивідуального (персонального) акта відносно неї, що порушує її права та законні інтереси, у зв`язку із чим таке рішення може бути оскаржене до суду. А рішення Комісії, яке має рекомендаційний характер та містить рекомендацію на звільнення позивачки із займаної посади, не оскаржується.

Про імперативність, а не рекомендаційність Спірного рішення свідчить також те, що ВККС у ньому вирішила повідомити спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції про певні обставини щодо позивачки.

Зазначає, що у Спірному рішенні не наведено посилання на визначені законом підстави його ухвалення. В розумінні статей 88, 101 Закону № 1402-VIII і пункту 40 розділу ІІІ Положення № 143/зп-16 брак таких посилань зумовлює оскарження останнього у судовому порядку як протиправного.

На підтвердження правильності своїх міркувань наводить постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 9901/646/18, від 17 грудня 2019 року у справі № 9901/646/18, від 23 лютого 2022 року у справі № 9901/471/19 та рішення Верховного Суду від 05 серпня 2021 року у справі № 9901/1/19, від 16 жовтня 2023 року у справі № 800/330/17.

Наступним доводом скарги є те, що існування Спірного рішення вже вплинуло на її професійні, приватні, соціальні права та обов`язки, відтак, держава має виконати свої позитивні зобов`язання за статтею 6 Конвенції і надати можливість захистити свої права шляхом скасування Сірного рішення в цьому судовому провадженні, не закриваючи його.

Крім того, звертає увагу на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зробив покликання на рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Перетяка та Шереметьєв проти України» та «Меньшакова проти України», проте всупереч висновкам цих рішень не розглянув та не проаналізував пропорційності втручання в фундаментальне право на справедливий суд, у право на повагу до приватного життя, не навів жодної легітимної мети такого втручання. Натомість навів лише обґрунтованість втручання за одним критерієм - фактичну нереалізацію рішення про звільнення. Такі дії суду першої інстанції йдуть у розріз з вимогою щодо обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, а відтак є самостійною підставою для скасування такого рішення.

4. Велика Палата ухвалою від 15 травня 2024 року відкрила апеляційне провадження в цій справі, а ухвалою від 29 травня 2024 року призначила справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження на 20 червня 2024 року.

У розгляді справи оголошувалась перерва до 11 липня 2024 року.

5. Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

6. Велика Палата дослідила наведені в апеляційній скарзі доводи, зважила на письмові звернення, що надійшли на адресу суду, переглянула оскаржуване судове рішення і дійшла висновку про таке.

7. Обставини справи можна коротко викласти так.

Президент України Указом від 24 вересня 2016 року № 410/2016 призначив ОСОБА_1 на посаду судді Покровського районного суду Дніпропетровської області строком на п`ять років.

Комісія 07 червня 2018 року ухвалила рішення № 133/зп18 про призначення кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема і позивачки (судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 ).

05 листопада 2023 року Громадська рада доброчесності затвердила висновок про невідповідність судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.

27 листопада 2023 року Комісія ухвалила рішення № 28/ко-23 (Спірне рішення), яким вирішила:

- визначити, що суддя Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді набрала 571 бал;

- визнати суддю Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді;

-повідомити спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції про обставини, що можуть свідчити про порушення суддею Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 законодавства у сфері запобігання корупції.

Згодом Комісія своїм рішенням внесла виправлення у Спірне рішення, але такі виправлення не вплинули на його резолютивну частину.

Позивачка не погодилася зі Спірним рішенням і оскаржила його до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції.

8. Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції, доводам скаржниці та аргументам інших учасників справи, Велика Палата зазначає таке.

Аналіз установлених у цій справі обставин у зіставленні з обґрунтуванням позовних вимог та правовим регулюванням спірних відносин дають підстави для висновку, що звернення із цим позовом до суду зумовлене незгодою позивачки власне з правомірністю Спірного рішення за результатами її кваліфікаційного оцінювання, яким позивачку визнано такою, що не відповідає займаній посаді судді.

За частиною першою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно із частиною третьою статті 124 Основного Закону юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист одним із способів, передбачених цією статтею, або в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

9. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо оскарження, серед іншого, актів, дій чи бездіяльності ВККС.

Особливості розгляду цієї категорії спорів визначено у статті 266 КАС України.

Згідно зі статтею 83 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Кваліфікаційне оцінювання за критерієм професійної компетентності проводиться з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації. Підставами для призначення кваліфікаційного оцінювання є, зокрема, рішення ВККС про призначення кваліфікаційного оцінювання судді у випадках, визначених законом. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.

Як передбачено в частинах другій, четвертій статті 84 цього Закону, за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання ВККС ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом. Кваліфікаційне оцінювання проводиться прозоро та публічно, у присутності судді , який оцінюється, та будь-яких заінтересованих осіб. У розгляді питання про кваліфікаційне оцінювання судді можуть бути присутніми представники органу суддівського самоврядування.

Згідно із частинами першою, другою статті 88 Закону № 1402-VIII ВККС ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді. Зокрема, суддя, який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.

Відповідно до частини третьої цієї статті рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: склад членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити; рішення не підписано будь-ким із складу членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання; суддя не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

Згідно із частинами сьомою, восьмою статті 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом, а рішення Комісії щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.

Якщо проаналізувати зміст частини восьмої статті 101 цього Закону, то в ній ідеться про те, що рішення ВККС, яке містить рекомендацію з пропозицією до здійснення певних дій та ухвалення певного рішення, може бути оскаржене, але за обов`язкових умов - після ухвалення рішення за відповідною рекомендацією, та разом з таким рішенням.

Установлення законом такої умови не обмежує право кожного, хто його має, на оскарження рішень ВККС до адміністративного суду, однак запроваджує, оптимізує чи робить раціональною можливість звернення до суду за захистом своїх прав, коли рішення Комісії з рекомендацією буде актуалізоване через рішення органу, який за законом уповноважений розглядати рішення з рекомендацією й ухвалювати за ним відповідне рішення.

Відповідно до підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.

За змістом статей 1, 3 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя», прийняття рішення про звільнення судді з посади належить до компетенції ВРП, у тому числі й щодо звільнення судді на підставі підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України за поданням ВККС.

Тобто вирішення питання про звільнення судді належить виключно до компетенції ВРП після розгляду на її засіданні подання ВККС про звільнення судді. За результатами такого розгляду ВРП приймає вмотивоване рішення, яке остаточно вирішує питання щодо кар`єри судді, є обов`язковим для виконання, викликає відповідні правові наслідки і може бути оскаржене в судовому порядку.

При цьому рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, саме по собі не має наслідком звільнення судді, а є на цьому етапі кваліфікаційного оцінювання підставою для такого звільнення. Під час розгляду подання ВККС про звільнення судді ВРП може і не погодитися з висновком ВККС.

Оскільки процедура кваліфікаційного оцінювання, підбиття її підсумків (у ВККС) і застосування наслідків (рішенням ВРП) є стадіями єдиного провадження, рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді не має самостійних правових наслідків, а є частиною цього «кваліфікаційного» провадження.

Звільнення судді з посади є конституційною функцією ВРП. У межах «кваліфікаційного» провадження ВРП перевіряє вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС. У разі виявлення обставин, що мають суттєве значення, зокрема вплинули на об`єктивність оцінювання, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України.

ВРП може ухвалити рішення про відмову в задоволенні подання про звільнення судді з посади. У цьому випадку суддя продовжує перебувати на посаді, а рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді втрачає юридичне значення.

Отже, зважаючи на наведене правове регулювання, а також статус і повноваження ВРП та ВККС у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді, Велика Палата дійшла висновку, що передбачене частиною першою статті 88 Закону № 1402?VIIIоскарження рішення ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП, та разом із ухваленим ВРП рішенням.

З урахуванням послідовності (стадійності) прийняття остаточного рішення про звільнення судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання і, як наслідок, не відповідає займаній посаді, судовий контроль має здійснюватися після остаточного рішення, яке уповноважена приймати ВРП.

Така правова позиція була неодноразово висловлена в постановах Великої Палати від 20 травня 2020 року у справі № 9901/672/18, від 08 вересня 2021року у справі № 9901/396/19 та інших.

10. Таким чином, Велика Палата вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що Спірне рішення, яким позивачку ОСОБА_1 визнано такою, що не відповідає займаній посаді судді Покровського районного суду Дніпропетровської області, не може бути самостійним предметом судового розгляду, оскільки не є обов`язковим для ВРП при розгляді вказаного питання та встановлення відповідних обставин щодо наявності чи відсутності підстав для її звільнення з посади судді і ухвалення в установленому порядку відповідно до наданих повноважень рішення.

Покликання позивачки на те, що Спірне рішення за своєю правовою природою є імперативним приписом, має ознаки правозастосовного індивідуального (персонального) акта відносно неї, що порушує її права та законні інтереси, а тому може бути оскарженим до суду, не є вагомими і переконливими для того, аби віднести цей акт до таких, що підлягають окремому, самостійному оскарженню всупереч вимогам закону про умови, час та обставини його оскарження. Щодо цього треба ще раз застерегти, що не заперечується (не ставиться під сумнів) те, що Спірне рішення є і може бути предметом судового розв`язання спору. За законом цей акт підлягає оскарженню, але з дотриманням вимог про умови та час його оскарження, а також із фактом настання події, після якої можна буде виявити, чи справді Спірне рішення продовжує порушувати права та законні інтереси позивачки.

Не випливають на правову оцінку оскаржуваного рішення суду й твердження скаржниці, що рішення Комісії не має рекомендаційного характеру і не містить формулювання рекомендації про її звільнення із займаної посади. За формою, видовою ознакою, юридичним змістом, спрямованістю та юридичними наслідками Спірне рішення є актом, який підпадає під поняття рекомендаційного рішення ВККС, позаяк містить опис перебігу кваліфікаційного оцінювання, за наслідками якого позивачка визнана такою, що не відповідає займаній посаді. Таке визнання є формою первинного вираження Комісією свого негативного письмового відзиву (припущення, бачення) на те, чому суддя не може бути суддею (або не відповідає займаній посаді). За законом таке рішення ВККС не призводить до автоматичної втрати суддею своєї посади судді, а лише стає підставою (властиво, рекомендацією) для компетентного органу - ВРП визначитися, чи висновки про невідповідність займаній посаді є законними, обґрунтованими, мотивованими і справедливими для звільнення судді з «рекомендаційних» причин.

Велика Палата вважає за необхідне вкотре наголосити, щовідтермінування дати оскарження до адміністративного суду рішення ВККС з рекомендацією чи рекомендаційними властивостями про звільнення судді із займаної посади не є обмеженням чи іншим проявом порушення права судді на доступ до суду, оскільки віддалення моменту звернення до суду з позовом про визнання протиправними і скасування рішення Комісії з негативними для судді рекомендаціями про звільнення з посади судді само по собі ніяк не заперечує (не робить неможливим) права на доступ до суду.

Доводи позивачки про те, що Спірне рішення уже породило негативні наслідки для неї, зокрема те, що їй скасували запрошення на навчання, а також те, що Національна школа суддів не залучає її як лекторку, Велика Палата не вважає такими, щоб давали основу для висновку про можливість оскарження позивачкою рішення Комісії, яке (як уже зазначалося) без ревізії ВРП не спричиняє ніяких наслідків. Адже позивачка продовжує перебувати у статусі судді.

Щодо покликання авторки скарги на певні постанови Великої Палати та рішення Верховного Суду, то Велика Палата не вважає їх доречними, оскільки правові висновки цих рішень не суперечать сталій і незмінній судовій практиці у цій категорії справ.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема й доводи про брак аргументації суду щодо (не)пропорційності втручання в фундаментальне право на справедливий суд, у право на повагу до приватного життя, не спростовують правових висновків цієї постанови, тому що не містять суджень, які б доводили обмеження права позивачки на звернення до суду. Вкотре треба нагадати, що відтермінування звернення до суду з таким позовом на підставі закону не означає заборону доступу до суду, через яку фактично унеможливлювався судовий захист від стверджуваного порушення прав.

Ці доводи не спростовують висновків суду і не містять жодних вагомих підстав для визнання рішення суду першої інстанції протиправним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню.

11. Отож Велика Палата підсумовує, що міркування і твердження позивачки в апеляційній скарзі не спростовують правильності правових висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених в оскаржуваній ухвалі.

12. За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, Велика Палата вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24 квітня 2024 року - без змін.

Керуючись статтями 242, 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. І. Гриців

Судді: О. О. Банасько М. В. Мазур

О. Л. Булейко С. Ю. Мартєв

Ю. Л. Власов С. О. Погрібний

І. А. Воробйова О. В. Ступак

Ж. М. Єленіна І. В. Ткач

І. В. Желєзний В. Ю. Уркевич

В. В. Король Є. А. Усенко

О. В. Кривенда Н. В. Шевцова