Справа № 480/11675/23
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2024-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 р. Справа № 480/11675/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.03.2024, (головуючий суддя І інстанції: С.О. Бондар) по справі № 480/11675/23

за позовом ОСОБА_1

до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в особі Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Лубінця Д.В. в частині непроведення об`єктивної перевірки заяви ОСОБА_1 від 13.07.2023 та не надання обґрунтованої відповіді на звернення у відповідності до ст. 40 Конституції України;

- зобов`язати Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в особі Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Лубінця Д.В. провести перевірку та розгляд заяви ОСОБА_1 від 13.07.2023 відповідно до вимог чинного законодавства України з урахуванням висновків суду у цій справі.

В обґрунтування позову зазначила, що 13.07.2023 звернулась із заявою до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про порушення її прав на отримання публічної інформації посадовими особами ГУ ПФУ в Сумській області. В подальшому, позивач повторно звернулась до відповідача із заявою, в якій просила надати відповідь на заяву від 13.07.2023 та повідомити причину недотримання строків для надання відповіді.

Разом з тим, відповіді на вищевказані заяви ОСОБА_1 не отримала, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 14.03.2024 в задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просила його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що не отримувала від відповідача жодних відповідей на заяви як засобами електронного так і поштового зв`язку, що свідчить про бездіяльність останнього з приводу їх розгляду.

Вважає помилковим врахування судом першої інстанції наданих відповідачем доказів в підтвердження направлення ОСОБА_1 відповідей на заяви на її електронну пошту, оскільки ними не підтверджується вчинення Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини таких дій.

При цьому, зауважує, що у повторно поданій заяві не висловлювала бажання отримувати кореспонденцію засобами електронного зв`язку, отже відповідач мав своїм обов`язком направити їй відповідь в паперовому вигляді на поштову адресу.

Крім того, зазначила, що не погоджується із відповіддю Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини за результатами розгляду заяви від 13.07.2023, наданому суду першої інстанції, оскільки, на думку апелянта, відповідач неповно дослідив її зміст, не надав відповідей на поставлені питання, що свідчить про неналежний розгляд заяви.

Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - відповідач) подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що 13.07.2023 ОСОБА_1 звернулася до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із заявою, в якій просила:

- відкрити провадження у справі про порушення законних прав на своєчасне отримання повної, точної та достовірної інформації в установлені законодавством строки на інформаційні запити до ГУ ПФУ в Сумській області від 08.02.2023 та від 23.02.2023, а також здійснити провадження (виконання дій та прийняття рішень) у розумні строки з урахуванням терміну накладання адміністративного стягнення;

- повідомити про відкриття провадження та інформувати про його результати;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Сумській області терміново надати достовірну, точну та повну інформацію на інформаційні запити від 08.02.2023 та від 23.02.2023;

- скласти адміністративні протоколи про адміністративне правопорушення за порушення Закону України "Про доступ до публічної інформації", а саме: необґрунтованого віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом, неправомірної відмови в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання недостовірної інформації на відповідальних посадових осіб ГУ ПФУ в Сумській області та вжити заходів по оформленню матеріалів про адміністративне правопорушення" (а.с. 37-42).

06.09.2023 ОСОБА_1 звернулася до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із листом, в якому просила надати відповідь на її заяву від 13.07.2023 та повідомити причину недотримання строків для надання відповіді, оскільки станом на 05.09.2023 жодних повідомлень/лисів стосовно звернення не отримала (а.с. 15-16).

За твердженнями позивача, відповідей на заяви від 13.07.2023 та від 06.09.2023 вона не отримала.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення об`єктивної перевірки заяви ОСОБА_1 від 13.07.2023 та не надання обґрунтованої відповіді на звернення, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не вчинено бездіяльності, оскільки заяви позивача розглянуто із наданням відповідей та направленням їх на електронну адресу ОСОБА_1 , вказану у заявах. При цьому, суд першої інстанції врахував, що направлення відповідачем листів у такий спосіб є правомірним, оскільки позивач у заявах просила здійснювати листування з нею засобами електронного зв`язку.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України від 23.12.1997 № 776/97-ВР "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" (далі - Закон № 776/97-ВР) діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.

Згідно зі ст. 16 Закону № 776/97-ВР Уповноважений здійснює свою діяльність на підставі відомостей про порушення прав і свобод людини і громадянина, які отримує за зверненнями громадян України.

Для забезпечення діяльності Уповноваженого утворюється секретаріат, який є юридичною особою, має свій рахунок у банку та печатку встановленого зразка (ч. 1 ст. 10 Закону № 776/97-ВР).

Відповідно до ст. 17 Закону № 776/97-ВР Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України "Про звернення громадян".

Положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України від 02.10.1996 №393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі - Закон №393/96-ВР) встановлено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 Закону №393/96-ВР визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Відповідно до частин 6, 7 ст. 5 Закону №393/96-ВР письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування кваліфікованого електронного підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. (частини 1, 3 ст.15 Закону №393/96-ВР)

Відповідно до ст. 19 Закону №393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Відповідно до ст. 20 Закону №393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Судом встановлено, що 13.07.2023 ОСОБА_1 звернулася до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із заявою щодо порушення її прав на отримання публічної інформації посадовими особами ГУ ПФУ в Сумській області, в якій просила відповідь про результати розгляду цієї заяви надіслати на електронну пошту, а також вести з нею листування через засоби електронного зв`язку (а.с. 37-42).

Також, 06.09.2023 ОСОБА_1 звернулася до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із листом, в якому просила надати відповідь на її заяву від 13.07.2023 та повідомити причину недотримання строків для надання відповіді, оскільки станом на 05.09.2023 жодних повідомлень/листів стосовно звернення не отримала

Апелянт як в суді першої, так і апеляційної інстанції зазначає, що не отримувала відповідей від відповідача за результатами розгляду заяв як на електронну, так і на поштову адресу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав, що відповідач розглянув заяви позивача, відповіді на які направив на обраний нею спосіб листування - електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не вірно надав оцінку наданим відповідачем доказам в підтвердження надсилання ОСОБА_1 листів від 11.08.2023 та від 04.10.2023, а саме скріншотам з екрану комп`ютера.

В свою чергу, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач дійсно розглянув заяви ОСОБА_1 від 13.07.2023 та від 06.09.2023, та листом від 11.08.2023 відмовив у вжитті заходів реагування за заявою від 13.07.2023 (зареєстрована 17.07.2023), листом від 04.10.2023 про повторне направлення відповіді від 11.08.2023 із роз`ясненням, зазначив, що остання направлялась раніше на її електронну адресу (а.с. 62-63, 76).

На підтвердження направлення вищенаведених листів позивачу, відповідач надав скріншоти електронного документообігу (а.с. 64-65, 79-80), з яких вбачається, зокрема, реєстраційна дата - 11.08.2023 18:42, 04.10.2023 10:21, реєстраційні номери документів, стан - відправлений, адресат - ОСОБА_1 .

На даних скріншотах відсутнє зазначення будь-якої електронної адреси, отже вони не є належними доказами в підтвердження направлення листів від 11.08.2023 та 04.10.2023 на електронну адресу позивача - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, зазначений відповідачем доказ жодним чином не підтверджує факт надходження листа на електрону адресу позивача .

Доказів направлення листів в інший спосіб матеріали справи не містять і відповідачем таких не надано.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, відповідно до ст. 77 КАС України, не доведено направлення позивачу листів, за результатами розгляду її заяв.

Натомість, суд першої інстанції помилково врахував докази, як належні в підтвердження вищенаведених обставин.

Також, суд першої інстанції не надав оцінки і суті відповіді за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 13.07.2023.

Так, ОСОБА_1 у заяві від 13.07.2023 просила відповідача:

- відкрити провадження у справі про порушення законних прав на своєчасне отримання повної, точної та достовірної інформації в установлені законодавством строки на інформаційні запити до ГУ ПФУ в Сумській області від 08.02.2023 та від 23.02.2023, а також здійснити провадження (виконання дій та прийняття рішень) у розумні строки з урахуванням терміну накладання адміністративного стягнення;

- повідомити про відкриття провадження та інформувати про його результати;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Сумській області терміново надати достовірну, точну та повну інформацію на інформаційні запити від 08.02.2023 та від 23.02.2023;

- скласти адміністративні протоколи про адміністративне правопорушення за порушення Закону України "Про доступ до публічної інформації", а саме: необґрунтованого віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом, неправомірної відмови в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання недостовірної інформації на відповідальних посадових осіб ГУ ПФУ в Сумській області та вжити заходів по оформленню матеріалів про адміністративне правопорушення".

Водночас, листом від 11.08.2023 повідомлено позивача про відсутність підстав для вжиття заходів реагування за заявою, оскільки запит від 08.02.2023 не містить реквізитів документа, що посвідчує особу, а тому не відповідає вимогам ст. 16 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Вказаний лист не містить відповіді на жодне з поставлених позивачем питань.

Колегія суддів зазначає, що уповноважений ВРУ при розгляді звернення наділений окресленим у ст. 17 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" переліком повноважень, а саме:

1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина;

2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому;

3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення;

4) відмовляє в розгляді звернення.

Отже, прийняття відповідачем одного із визначеного ст. 17 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" рішення при розгляді звернення є таким, що розглянуте відповідачем у межах строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян».

Аналізуючи приписи ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», варто зауважити, що суб`єкт, якому адресовано звернення, зобов`язаний, зокрема, перевіряти викладені в зверненнях факти, прийняти рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомити громадянина про наслідки розгляду звернення.

Отже, не будь-яка відповідь на звернення може свідчити про розгляд такого звернення в розумінні Закону України «Про звернення громадян», оскільки його розгляд (як результат діяльності суб`єкта, якому адресовано звернення) повинен відповідати статті 15 цього Закону.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 у заяві від 13.07.2023 посилалась на надання ГУ ПФУ в Сумській області недостовірної інформації за результатами розгляду її запиту від 08.02.2023, неправомірне віднесення пенсійним органом публічної інформації до інформації, на яку поширюється Закон №393/96-ВР, безпідставну відмову у задоволенні запиту від 23.02.2023, порушення її права на отримання запитуваної інформації.

Натомість, відповідач, надаючи відповідь, обмежився лише висновками щодо невідповідності запиту позивача від 08.02.2023 до пенсійного органу вимогам ст. 16 Закону України «Про доступ до публічної інформації», без надання оцінки іншому запиту, про який йде посилання у Заяві, та іншим питанням, вказаним у ній.

Отже, вищенаведені обставини не є беззаперечними та достатніми підставами для відмови у відкритті провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина.

Водночас, відсутність належним чином обґрунтованої відповіді за результатами розгляду заяви позивача, свідчить про те, що уповноважений орган не вчинив необхідних дій, які він повинен був вчинити, відповідно до вимог чинного законодавства.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, про вчинення відповідачем бездіяльності щодо належного розгляду заяви ОСОБА_1 від 13.07.2023.

Щодо обрання належного захисту порушеного права позивача.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Слід зазначити, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (стаття 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суди мали б зважати на ефективність такого захисту.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту, згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин кожної конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до ч.1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Частиною 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Колегія суддів зазначає, що оскільки відповідачем складено відповідь за наслідками розгляду заяви від 13.07.2023, проте остання визнана судом такою, що не відповідає вимогам законодавства, тому належним способом захисту прав ОСОБА_1 є зобов`язання Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в особі Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.07.2023.

За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 317, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.03.2024 по справі № 480/11675/23 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в особі Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в частині не проведення об`єктивної перевірки заяви ОСОБА_1 від 13.07.2023 та не надання обґрунтованої відповіді на звернення у відповідності до ст. 40 Конституції України.

Зобов`язати Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в особі Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.07.2023.

В іншій частині позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова