Справа № 380/25472/23
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ СУДУ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Гавдик З.В., секретар судового засідання Раєнко О.В., розглянувши в судовому засіданні питання про ухвалення додаткового рішення у справі №380/25472/23

за позовомОСОБА_1 , представник Шумелда Р.Р.
до проОфісу Генерального прокурора, представник- Цинайко Н.І. визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора №1135ц від 29.09.2023 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Львівської області) з 03.10.2023;

- поновити ОСОБА_1 , на посаді прокурора відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Львівської області) або рівнозначній посаді в органах прокуратури України з 03.10.2023;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу і до моменту фактичного поновлення на роботі.

29.05.20254 рішенням суду по даній справі позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора №1135ц від 29.09.2023 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Львівської області) з 03.10.2023.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Львівської області) або рівнозначній посаді в органах прокуратури України з 04.10.2023.

Вказане рішення не набрало законної сили, на момент прийняття додаткового рішення, докази про його виконання в справі відсутні.

06.06.2024 позивачем подано до суду заяву про ухвалення у даній справі додаткового рішення щодо способу виконання судового рішення, а саме позивач просить:

«- зобов`язати Офіс Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ідентифікаційний код 00034051) провести ОСОБА_1 атестацію з етапу, передбаченого п.п. 2 п. 13 Розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності».

Вказана заява обґрунтована тим, що судом не визначено способу виконання судового рішення. Повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України. Частинами 3, 4 цієї статті установлено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду; у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення.

Фактично, відповідач вже двічі призначав та проводив позивачу іспит, з питань, що не входять до предмету атестації, незважаючи навіть на встановлення судовим рішенням протиправності таких дій та рішень.

З урахуванням обставин справи, змісту прийнятого рішення, вимог п. 7 Розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону України 113-ІХ щодо поновлення на посаді прокурора на підставі судового рішення, та відсутності у рішенні суду способу його виконання, - є необхідність в ухваленні додаткового рішення про визначення способу виконання судового рішення.

А саме, з метою відновлення прав та інтересів позивача, зобов`язати відповідача під час виконання рішення суду провести атестацію з етапу співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Відповідач 18.06.2024 заперечив вказану заяву позивача тим, що останній звернувся до суду з тих підстав, що незрозумілим є спосіб виконання рішення суду та без ухвалення додаткового судового рішення його неможливо виконати, бо існує значна ймовірність неправильного виконання резолютивної частини рішення.

На думку відповідача питання, на яких наголошує ОСОБА_1 у своїй заяві, жодним чином не стосуються виконання рішення суду. В даному випадку виконання вичерпується поновленням позивача на посаді, з якої його було звільнено, та виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Чинним законодавством встановлено, що рішення суду про поновлення працівника на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу (частина друга статті 65 Закону України «Про виконавче провадження», абзац перший пункту 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання роботодавцем про це наказу (розпорядження), що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Частиною 2 статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, з боку Офісу Генерального прокурора способом виконання подібних судових рішень є видання наказу про поновлення на посаді та допуск до роботи незаконно звільненого прокурора.

Водночас зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що останній ставить питання про можливість не проходження одного із етапів процедури атестації, яка проводиться у порядку передбаченому Законом № 113-ІХ та Порядком проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 року № 221.

Не проходження позивачем такого етапу як складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, оминаючи встановлену чинним законодавством процедуру атестації, суперечить конституційному принципу рівності громадян (ст. 24 Конституції України) та ст. 19 Конституції України.

Що стосується атестації, передбаченої Законом № 113-ІХ, то успішне проходження такої атестації фактично є механізмом переведення в новостворений орган, а не поновленням на посаді, з якої ОСОБА_1 було звільнено.

Таким чином, вирішення питання, яке порушується у заяві ОСОБА_1 , не є способом виконання судового рішення в частині поновлення на посаді, а фактично стосуються вже іншого права позивача, а саме, можливості бути переведеним у новостворений орган за умови успішного проходження атестації.

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою за захистом права щодо перебування на посаді прокурора відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Львівської області).

Предметом судового розгляду не був захист його права на переведення у новостворений орган, відповідно Офіс Генерального прокурора і не може бути зобов`язано вчинити будь-які дії з приводу такого права позивача.

Позивач у заяві фактично змінює предмет позову та просить суд в додатковому судовому рішенні визначити спосіб поновлення його права, про порушення якого ним раніше не зазначалось.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.01.2023 у справі № 803/63/16 зазначив таке:

« 23. ...процесуальний інститут додаткового судового рішення дає можливість виправити помилки суду, спричинені недотриманням вимог судового рішення, зокрема, щодо наявності в ньому відповіді на всі заявлені вимоги позивача (скаржника в адміністративному процесі), наявності суджень суду щодо способу виконання судового рішення у випадку, коли такі судження є необхідними, вирішення питання про судові витрати.

24. З наведеного слідує, що додаткове судове рішення є засобом усунення недоліків основного рішення, яким вирішено спір по суті заявлених позовних вимог за результатами судового розгляду справи, а не прийняття додаткових судових рішень.

25. Разом з тим додаткове судове рішення не може змінювати суті основного рішення або містити висновки про права й обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

26. При цьому, додаткове рішення може бути ухвалене на підставі лише тих доказів, які досліджувалися під час судового розгляду справи і лише за тими обставинами, які були предметом встановлення та оцінки судом.

27. Додаткова постанова не може виходити за межі спірних правовідносин, встановлювати нові юридичні факти та вирішувати питання, які не входили до предмету спору».

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.01.2023 у справі № 140/9483/21 та від 12.01.2021 у справі № 1540/4122/18.

Тобто, додаткове рішення може бути ухвалене лише за тими обставинами, які були предметом встановлення та оцінки судом.

Додаткове рішення не може виходити за межі спірних правовідносин, встановлювати нові юридичні факти та вирішувати питання, які не входили до предмету спору. Також Верховний Суд у постанові від 16.01.2023 у справі № 140/9483/21 наголосив на такому: «спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту порушеного права. Під зміною способу виконання рішення суду необхідно розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.

Для встановлення чи зміни способу виконання судового рішення необхідним є з`ясування питання чи не призведе встановлення чи зміна способу виконання рішення до зміни первісно обраного позивачем способу захисту своїх прав та інтересів, оскільки встановлюючи чи змінюючи спосіб виконання основного судового рішення, суд не може змінювати рішення по суті».

На момент пред`явлення позову, а також на момент ухвалення рішення від 29.05.2024, правовим питанням щодо якого фактично виник спір, є саме, незаконне, на думку ОСОБА_1 , звільнення з посади, та вирішення питання стосовно відновлення його порушеного права шляхом поновлення на посаді з якої його було звільнено.

Водночас питання про успішне проходження ОСОБА_1 другого етапу атестації не було предметом цього спору, і судом не вирішувалося. Судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому.

Інститут винесення додаткового рішення має іншу мету, з урахуванням цього, механізм, визначений статтею 252 КАС України, не може використовуватися, якщо позивач фактично змінює предмет судового розгляду.

Вищезазначене, спростовує наведені позивачем аргументи на обґрунтування необхідності ухвалення додаткового рішення суду у справі № 380/25472/23.

В рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 29.05.2024, чітко та зрозуміло викладено зміст такого судового рішення та спосіб його виконання, рішення викладено з додержанням норм, передбачених Кодексом адміністративного судочинства.

09.07.2024 відповідач подав додаткові заперечення щодо заяви про ухвалення додаткового рішення, про те, що вимога ОСОБА_1 про зобов`язання Офісу Генерального прокурора провести йому атестацію з етапу, передбаченого п.п. 2 п. 13 розділу ІІ Закону № 113-ІХ - співбесіди, не відповідає положенням Закону № 113-ІХ та Порядку № 221, які наразі є чинними, незаконними вони не визнавалося, рішення про зупинення їх дії не приймалося.

Позаяк, законодавцем встановлено чіткий порядок переведення прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах.

Такий порядок не перешкоджає прокурору, поновленому за рішенням суду на посаді в Генеральній прокуратурі України, регіональній чи місцевій прокуратурі, яке набрало законної сили, після успішного проходження атестації бути призначеним на посаду у реформованому органі прокуратури.

Питання, на яких наголошує ОСОБА_1 у своїй заяві, жодним чином не стосуються його виконання. В даному випадку виконання вичерпується поновленням позивача на посаді, з якої його було звільнено, та виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, з боку Офісу Генерального прокурора способом виконання подібних судових рішень є видання наказу про поновлення на посаді та допуск до роботи незаконно звільненого прокурора.

Питання, яке порушується у заяві ОСОБА_1 , не є способом виконання судового рішення в частині поновлення на посаді, а фактично стосуються вже іншого права позивача, а саме, можливості бути переведеним у новостворений орган за умови успішного проходження атестації.

Предметом судового розгляду не був захист його права на переведення у новостворений орган, відповідно Офіс Генерального прокурора і не може бути зобов`язано вчинити будь-які дії з приводу такого права позивача.

Позивач у заяві фактично змінює предмет позову та просить суд в додатковому судовому рішенні визначити спосіб поновлення його права, про порушення якого ним раніше не зазначалось.

Питання про успішне проходження ОСОБА_1 другого етапу атестації не було предметом цього спору, і судом не вирішувалося.

Судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому.

24.06.2024 та 10.07.2024 позивач подав додаткові пояснення щодо заяви про ухвалення додаткового рішення, про те, що в поясненнях відповідач стверджує, що «...з боку Офісу Генерального прокурора способом виконання подібних судових рішень є видання наказу про поновлення на посаді та допуск до роботи незаконно звільненого прокурора»; позивач має пройти атестацію в порядку та на умовах, передбачених Порядком проходження прокурорами атестації, затвердженим Наказом Генерального прокурора від 03.10.2019р. № 221; «Такий порядок не перешкоджає прокурору, поновленому за рішенням суду на посаді в Генеральній прокуратурі України, регіональній чи місцевій прокуратурі, яке набрало законної сили, після успішного проходження атестації бути призначеним на посаду у реформованому органі прокуратури»; «Що стосується атестації, передбаченої Законом № 113-ІХ, то успішне проходження такої атестації фактично є механізмом переведення в новостворений орган, а не поновленням на посаді, з якої ОСОБА_1 було звільнено»; «... питання, на яких наголошує ОСОБА_1 у своїй заяві, жодним чином не стосуються його виконання. В даному випадку виконання вичерпується поновленням позивача на посаді, з якої його було звільнено, та виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу».

Позивач з такими доводами, викладеними в додаткових поясненнях відповідача не погоджується, оскільки такі на його думку суперечать вимогам Закону України № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та нормам процесуального права, встановленим щодо ухвалення додаткового рішення в частині визначення порядку виконання судового рішення.

Кодексом адміністративного судочинства передбачено процесуальний інститут додаткового судового рішення, яким вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання.

Отже, як вбачається з вищевикладеного, процесуальний інститут додаткового судового рішення дає можливість виправити помилки суду, спричинені недотриманням вимог судового рішення, зокрема, щодо способу виконання судового рішення.

Складовими поновлення прав незаконно звільненого працівника, серед іншого є: визнання протиправним та скасування індивідуального акта про звільнення, поновлення на посаді до допуск до виконання посадових обов`язків. Такі доводи ґрунтуються, зокрема, на висновках Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13.04.2023 у справі № 540/3994/20 (адміністративне провадження № К/990/5681/22) містяться такі висновки:

«Скасування наказу про звільнення працівника із займаної посади, у силу вимог частини першої статті 235 КЗпП України, є підставою для його поновлення на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому, поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.05.2023 р. у справі №640/4922/20 (адміністративні провадження № К/990/13399/23, №К/990/7882/23) є висновки наступного змісту: «Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. Незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство, установа, організація, що допустили таке незаконне звільнення.

... Виходячи із специфіки даної категорії публічно-правових спорів, поняття «попередня робота» слід трактувати дещо ширше, зокрема, як обсяг та перелік функціональних завдань та обов`язків працівника, його повноважень та відповідальності за відповідною посадою.

З огляду на встановлені в цій справі обставини, звільнення позивача із займаної посади було неправомірним і є втручанням у його права. Водночас поновити позивача на раніше займану посаду об`єктивно неможливо, оскільки державний орган, з якого відбулося незаконне звільнення позивача реорганізовано. Тому в контексті спірних правовідносин є виправданим і обґрунтованим обраний судами попередніх інстанцій спосіб захисту порушеного права позивача.

… йдеться ... про необхідність відновити порушене право позивача працювати на посаді в тому органі (установі), з посади у якому його було неправомірно звільнено, з урахуванням, зокрема (але не виключно) фаху, освітньо-кваліфікаційного рівня, категорії раніше займаної посади».

Посади, на якій позивач працював раніше вже немає, оскільки:

- юридичну особу «Генеральна прокуратура України» перейменовано на «Офіс Генерального прокурора» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, на підставі наказу № 358 від 27.12.2019 «Про окремі питання забезпечення початку роботи Офісу Генерального прокурора» (https://www.gp.gov.ua/ua/posts/2019);

- наказом Генерального прокурора від 06 квітня 2021 року № 82 затверджено Положення про організаційно-штатну роботу в органах прокуратури (https://gp.gov.ua/ua/posts/2021, https://old.gp.gov.ua/ua/file_downloader.html?_m=fslib&_t=fsfile&_c=download&file_id=211941), відповідно до п. 5.2 Положення Генеральна інспекція входить до структури та штатного розпису Офісу Генерального прокурора на правах департаментів;

- наказом Генерального прокурора від 14.07.2021 № 230 (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v0230905-21#Text) затверджено Положення про Генеральну інспекцію Офісу Генерального прокурора, відповідно до п. п. 1.1, 2.1, 2.6, 2.7 якого: « 1.1. Генеральна інспекція Офісу Генерального прокурора (далі - Генеральна інспекція) є самостійним структурним підрозділом Офісу Генерального прокурора, підпорядкованим Генеральному прокурору. 2.1. До Генеральної інспекції входять: 1) управління внутрішньої безпеки у складі: - відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури; - відділу взаємодії з правоохоронними органами та інформаційно-аналітичної роботи; - відділу контролю стану технічного захисту інформації. 2) управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням, підтримання публічного обвинувачення у складі: - першого відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення; - другого відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення; - третього відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення; 3) відділ документального забезпечення. 2.6. До штату відділів входять прокурори та головні спеціалісти. 2.7. Робота працівників відділів залежно від покладених на них функцій організовується за територіальним або функціональним (предметним) принципом відповідно до розподілу обов`язків, який здійснюється начальниками відділів за погодженням із начальниками управлінь та затверджується керівником Генеральної інспекції. Посадові обов`язки державних службовців закріплюються у посадових інструкціях, які погоджуються безпосередніми керівниками, керівником Генеральної інспекції та затверджуються Генеральним прокурором».

В той же час, відсутність посади, з якої позивача незаконно звільнено, не позбавляє суд повноважень відновити порушене право позивача працювати на посаді в тому органі (установі), з посади у якому було неправомірно звільнено.

Пунктами 3, 4 Розділу ІІ Закону України № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» передбачено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором. День початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті «Голос України».

В силу приписів п.п. 3 п. 7 Закону 113-ІХ, поновлення прокурора на посаді на підставі судового рішення є підставою для продовження атестації, відповідно до вимог Розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

З урахуванням наведених вимог, поновлення позивача на посаді та допуск до виконання функцій прокурора як складова виконання судового рішення залежить від дотримання відповідачем вимог щодо проведення атестації.

В ході розгляду справи судом, з`ясовано, про що зазначено в мотивувальній частині рішення, що предмет атестації прокурорів визначено п. 12 Розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX, а саме, є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора; 2) професійної етики та доброчесності прокурора. Такий предмет атестації як «загальні здібності та навички» у Законі - відсутній.

Закон дозволяє Генеральному прокурору змінювати етапи атестації(п.п. 9, 13 Розділу ІІ Закону України № 113-ІХ), проте, не надає повноважень на зміну предмета атестації.

Так, предмет атестації прокурорів визначає, які професійні та ділові якості підлягають оцінці. Предмет атестації прокурорів визначений п. 12 Розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113-ІХ.

Натомість, етапи атестації це складові частини процесу оцінювання

Неправомірним є проведення етапу атестації з оцінки якостей, що не входять до предмету атестації.

Відповідач вже вдруге наголошує на необхідності оцінки на загальні здібності та навички.

Однак, така оцінка суперечить вимогам Закону № 113-IX та висновкам суду викладеним у рішеннях у справах № 1.380.2019.007038 та № 380/25472/23.

Отже, виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді безпосередньо пов`язане з проведенням атестації.

З урахуванням обставин справи, змісту прийнятого рішення, вимог п.п. 3, 4, 7 Розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону України 113-IX щодо поновлення на посаді прокурора на підставі судового рішення, та відсутності у рішенні суду способу його виконання, - є необхідність в ухваленні додаткового рішення про визначення способу виконання судового рішення, а саме: зобов`язати Офіс Генерального прокурора провести позивачу атестацію з етапу співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали подану позивачем заяву, просили задоволити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила повністю подану позивачем заяву.

Зміст спірних правовідносин в частині ухвалення додаткового рішення з підстав, що суд, вирішив питання про право, не визначив способу виконання судового рішення (п. 2 ч. 1 ст. 252 КАС України), полягає в тому, що позивач вважає неможливим його поновлення без визначення способу виконання судового рішення.

Судом враховуються аргументи наведені позивачем про ухвалення додаткового рішення з наступних підстав згідно встановлених судом обставин та вимог законодавства:

29.05.2024 рішенням суду по даній справі позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено повністю в тому числі, вирішено поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Львівської області) або рівнозначній посаді в органах прокуратури України з 04.10.2023.

Резолютивна частина рішення суду повністю відповідає межам прохальної частини позовної заяви позивача.

Рішенням по даній справі, суд вирішивши питання про право позивача на поновлення на посаді прокурора Генеральної прокуратури України або рівнозначній посаді в органах прокуратури України з 04.10.2023, з наступних мотивів:

«Підстава звільнення позивача по даній справі, а саме рішення кадрової комісії, також не ґрунтується на нормах чинного, на час прийняття спірного наказу, законодавства, оскільки позивач повторно проходив етап атестації в супереч висновку суду.

Неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки не є підставою для застосування п.п. 2 п. 19 Розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», оскільки тестування на загальні здібності та навички, як уже зазначалось вище, не є предметом атестації. Відтак, рішення кадрової комісії прийняте за результатами складання такого іспиту не може слугувати підставою для звільнення в тому числі й відповідно до наведеної норми.

Крім цього, як встановлено вище, за наведених обставин, з урахуванням успішного складання іспиту на предмет виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, вимог п.п. 2, 13 Розділу ІІ Закону України № 113-ІХ, - наступним етапом атестації, який має пройти позивач є співбесіда».

…

«По суті, відповідач після згаданого рішення суду ще раз призначив та провів позивачу іспит, з питань, що не входять до предмету атестації, хоча на думку суду відповідач мав би провести ОСОБА_1 атестацію з етапу, передбаченого п.п. 2 п. 13 Розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» - співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, про що зроблено висновки у цьому ж згаданому рішенні суду».

…

« 12.09.2023 відповідачем повторно в супереч рішення суду призначено та проведено іспит на загальні здібності та навички.

Рішенням кадрової комісії Офісу Генерального прокурора № 1 від 15.09.2023 визнано, що позивач неуспішно склав іспит на загальні здібності та навички.

Неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки не є підставою для застосування п.п. 2 п. 19 Розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», оскільки тестування на загальні здібності та навички, як уже зазначалось вище, не є предметом атестації.

Відтак, рішення кадрової комісії прийняте за результатами складання такого іспиту не може слугувати підставою для звільнення позивача».

…

« 29.09.2023 Генеральним прокурором прийнято спірний наказ №1135ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Львівської області) з 03.10.2023.

Відповідно в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню, позивач має бути поновлений на посаді прокурора відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Львівської області) або рівнозначній посаді в органах прокуратури України з 04.10.2023».

Таким чином, суд вирішивши поновити позивача на посаді прокурора Генеральної прокуратури України або рівнозначній посаді в органах прокуратури України з 04.10.2023, не визначив способу виконання судового рішення.

З метою усунення недоліків основного рішення, яким вирішено спір по суті заявлених позовних вимог за результатами судового розгляду справи, суд вважає за можливим ухвалити додаткове судове рішення саме в частині визначення способу виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді прокурора Генеральної прокуратури України або рівнозначній посаді в органах прокуратури України, з наступних підстав.

Верховний суд неодноразово зазначав, що виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

При розумінні роботи і можливості виконання своїх обов`язків, поновлення на роботі також включає реальне допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у законному порядку, що мало місце до незаконного звільнення.

Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Відповідачем у справі не надано суду жодних належних та допустимих доказів реальності поновлення позивача на виконання рішення суду по даній справі на посаді саме прокурора Генеральної прокуратури України із фактичним допуском позивача до виконання посадових обов`язків, оскільки з 02.01.2020 почав роботу Офіс Генерального прокурора і по даний час.

В діючій редакції Закону України «Про прокурату», Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», відсутній такий орган прокуратури як Генеральна прокуратура України, відповідно відсутня і посада, яку обіймав позивач в цьому органі. На даний час саме Офіс Генерального прокурора є органом прокуратури вищого рівня щодо обласних та окружних прокуратур.

Як вже зазначалось судом вище резолютивна частина рішення суду повністю відповідає межам прохальної частини позовної заяви позивача. Рішенням по даній справі, суд також вирішивши питання про право позивача на поновлення на рівнозначній посаді в органах прокуратури України з 04.10.2023.

В цій частині суду зазначає наступне.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення його порушених спірним рішенням прав, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Тобто, адміністративний суд, використовуючи всі надані йому процесуальним законом повноваження, з урахуванням фактичних обставин справи та положень законодавства, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав позивача, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень; ефективний спосіб захисту повинен забезпечити негайне поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам, призводити до потрібних (бажаних) позивачу результатів (наслідків); ухвалення судами рішень, які безпосередньо не призводять до необхідних змін в обсязі прав позивача або не гарантують забезпечення примусового виконання судового рішення, не відповідає змісту цього поняття.

Відповідно зобов`язання Офісу Генерального прокурора провести ОСОБА_1 атестацію з етапу, передбаченого п.п. 2 п. 13 Розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Вказана по суті позиція узгоджується із позицією викладеною у Постанові ВП ВС від 12.07.2023, у справі №757/31372/18-ц (№ у ЄДРСР 112516535), згідно якої задоволення судом позовної вимоги має відбуватись з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (пункт 60).

Крім того, у судовій практиці сформульована стала правова позиція, яка полягає у тому, що ефективним вважається такий спосіб захисту, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає завданню адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі № 2а-204/12, від 15 липня 2019 року у справі № 420/5625/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18, від 1 червня 2022 року у справі № 620/5996/21, від 25 жовтня 2022 року у справі № 200/13288/21).

Також відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 8 лютого 2022 року №160/6762/21, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

До того ж, у пункті 80 рішення у справі «Perez v. France» (заява № 47287/99) ЄСПЛ зазначив, що гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції право на справедливий судовий розгляд включає право сторін, що беруть участь у справі, представляти будь-які зауваження, які вони вважають доречними до їхньої справи. Оскільки метою Конвенції є забезпечення не теоретичних чи ілюзорних прав, а прав фактичних і ефективних (рішення у справі «Artico v. Italy», заява № 6694/74, пункт 33).

Судом по даній справі встановлено, що: « 12.09.2023 відповідачем повторно в супереч рішення суду призначено та проведено іспит на загальні здібності та навички.

Рішенням кадрової комісії Офісу Генерального прокурора № 1 від 15.09.2023 визнано, що позивач неуспішно склав іспит на загальні здібності та навички.

Неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки не є підставою для застосування п.п. 2 п. 19 Розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», оскільки тестування на загальні здібності та навички, як уже зазначалось вище, не є предметом атестації.

Відтак, рішення кадрової комісії прийняте за результатами складання такого іспиту не може слугувати підставою для звільнення позивача».

Таким чином, визначення судом способу виконання судового рішення у справі № 380/25472/23, шляхом зобов`язати Офіс Генерального прокурора провести позивачу атестацію з етапу, передбаченого п.п. 2 п. 13 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ (далі - Закон № 113-ІХ) - співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, не суперечить предмету спору по даній справі відповідає вимогам згаданого закону, та по суті є ефективним способом захисту порушених прав позивача.

Також суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява N 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява N 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Керуючись статтями 243, 245, 246, 252, 372 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

ВИРІШИВ:

Заяву позивача про ухвалення додаткового рішення у справі №380/25472/23 за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - задовольнити.

Зобов`язати Офіс Генерального прокурора (01011. М. Київ, вул. Різницька, 13/15, ) провести ОСОБА_1 атестацію з етапу, передбаченого пп.2 п.13 Розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» - співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Додаткове судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги додаткове судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на додаткове судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту додаткового судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення складено у повному обсязі 22.07.2024 року.

Суддя Гавдик З.В.