Справа № 520/2837/24
Суддя: Супрун Ю.О.
Дата ухвалення: 2024-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2024 р. Справа №520/2837/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Супруна Ю.О.,

при секретарі судового засідання - Шаркової А.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Підлісного М.О.,

представника відповідача Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради - Погудіної Д.О.,

представника відповідача Харківської міської ради - Бабак О.В.,

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) до Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради (вул. Сумська, буд. 64, м. Харків, 61002, ), Харківської міської ради (майдан Конституції, буд. 7, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61003, ), Харківського міського голови Терехова Ігоря Олександровича (майдан Конституції, 7, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61003, ) про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Підлісний Микита Олексійович, діючи в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 21.02.2024 № 01-26/17297/24 та Ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 з питання прийняття до провадження заяви про збільшення позовних вимог) просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати розпорядження Харківського міського голови від 26.12.2023 №1803/2к «Про звільнення з займаної посади»;

2. Поновити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на посаді начальника відділу стаціонарної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради з 03.01.2024.

3. Стягнути з Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з моменту звільнення (03.01.2024) по дату прийняття судового рішення про поновлення позивача на посаді;

4. Стягнути з Харківської міської ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 1524000,00 (один мільйон п`ятсот двадцять чотири тисячі) гривень 00 копійок.

5. Стягнути з Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати, понесені останньою у зв`язку із розглядом цієї судової справи.

6. Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на посаді начальника відділу стаціонарної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради та в частині стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що розпорядженням Харківського міського голови 26.12.2023 №1803/2к «Про звільнення з займаної посади», після сумлінної праці, позивача було звільнено з посади начальника відділу стаціонарної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради з 03.01.2024 у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КзпП України. Звільнення на думку позивача відбулось із порушенням низки імперативних вимог чинного законодавства України, у тому числі ст. 43 Конституції України, статей 40, 42, 49-2, 116 КЗпП України, статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ в частині звільнення з посади на момент перебування позивача у відпустці, порушення роботодавцем обов`язку запропонувати позивачу усі вакантні посади та врахувати переважне право позивача на посаду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2024 було відкрито спрощене провадження у справі.

Сторони були належним чином повідомлені про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття спрощеного провадження у справі.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 було вирішено питання про прийняття до провадження заяви про збільшення позовних вимог.

Так окресленою ухвалою судом було вирішено клопотання представника позивача, що надійшло до канцелярії Харківського окружного адміністративного суду 21.02.2024 від про збільшення розміру позовних вимог від 21.02.2024 № 01-26/17297/24, в яких він просить суд:

- прийняти збільшення позовних вимог до Харківської міської ради про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди до 1524000,00 грн.;

- стягнути з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1524000,00 грн..

За результатами розгляду окресленого клопотання судом ухвалено: «Прийняти до розгляду заяву представника позивача про збільшення позовних вимог. Подальший розгляд справи здійснювати з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог.».

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 було вирішено питання про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначення підготовчого засідання.

До канцелярії Харківського окружного адміністративного суду 27.02.2024 від уповноваженої особи діяти від імені Харківської міської ради - Бабак О.В., надійшов відзив на позовну заяву у справі, в якому наголошено, що позивачем не доведено факт порушення трудового законодавства Харківською міською радою та її посадовими особами, а також не доведено факти порушення суб`єктивних прав позивача на проходження публічної служби. При звільненні ОСОБА_1 була дотримана процедура, передбачена ст. 49-2 КЗпП України, позивач був належним чином попереджений про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням її посади, сама позивач не заперечує факт її повідомлення.

Від представника позивача до канцелярії Харківського окружного адміністративного суду 13.03.2024 надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано правову позицію позовної заяви.

До канцелярії Харківського окружного адміністративного суду 05.06.2024 від уповноваженої особи діяти від імені Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради - Погудіної Д.О., надійшов відзив на позовну заяву у справі, в якому наголошено, що позивачем не доведено факт порушення трудового законодавства Харківською міською радою та її посадовими особами, а також не доведено факти порушення суб`єктивних прав позивача на проходження публічної служби. При звільненні ОСОБА_1 була дотримана процедура, передбачена ст. 49-2 КЗпП України, позивач був належним чином попереджений про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням посади.

Від представника позивача до канцелярії Харківського окружного адміністративного суду 13.06.2024 надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано правову позицію позовної заяви.

Відповідач по справі - Харківський міський голова ОСОБА_2 своїм правом надання у відповідності до ст. 175 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі за текстом КАС України) для подання відзиву на позов не скористався, відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи те, що відповідно до приписів чинного адміністративного законодавства, суд вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином для реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів, відповідач, у встановлений судом строк, правом надати відзив не скористався.

Оскільки вжиті окружним адміністративним судом діючі механізми з`ясування об`єктивної істини за власною ініціативою безвідносно до доводів сторін та процесуальної поведінки учасників спору призвели до надходження до матеріалів справи сукупності доказів, обсяг яких повно та всебічно висвітлює обставини спірних правовідносин, то спір підлягає вирішенню на підставі матеріалів справи, а тому суд, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Встановлені судом обставини спору полягають у наступному.

Позивач перебував у трудових відносинах із Департаментом охорони здоров`я Харківської міської ради.

Зокрема, трудовою книжкою ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 підтверджується, що:

- 01.11.2013 позивача призначено на посаду головного спеціаліста - лікаря відділу стаціонарної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради як переможець конкурсу;

- 01.11.2013 позивач прийняла присягу посадової особи місцевого самоврядування, позивачу присвоєно 13 ранг посадової особи місцевого самоврядування;

- 01.07.2015 позивача переведено на посаду начальника відділу стаціонарної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради як така, що успішно пройшла стажування;

- 01.07.2015 позивачу присвоєно 11 ранг посадової особи місцевого самоврядування;

- 01.07.2017 позивачу присвоєно 10 ранг посадової особи місцевого самоврядування;

- 01.07.2019 позивачу присвоєно 9 ранг посадової особи місцевого самоврядування;

- 03.01.2024 позивача звільнено з займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно з п. 1. ч. 1. ст. 40 КЗпП України на підставі розпорядження міського голови від 03.01.2024 № 10/2к.

Наказом Департаменту охорони здоров`я від 15.08.2022 № в/ч НОМЕР_3 вносились зміни до наказу Департаменту охорони здоров`я від 24.02.2022 № в/ч-01 «Про організацію роботи на час дії воєнного стану», та яким підтверджується факт включення позивача до списку працівників Департаменту охорони здоров`я, яким оголошено простій не з вини працівника до закінчення воєнного стану.

З витягів табелів обліку використання робочого часу позивача, наданих у відповіді Департаменту охорони здоров`я від 21.12.2023 за №1867/0/56-23 8870/0/57-23 на адвокатський запит №1412/2023-2 від 14.12.2023, судом встановлено, що позивач у період часу з 01.03.2022 по 31.12.2022 перебувала у простої, зазначена обставина не заперечувалась представниками сторін в ході розгляду справи.

Наказом Департаменту охорони здоров`я від 02.01.2023 №ВЧ-1-К «Про надання відпустки без збереження заробітної плати» на підставі заяви позивача, ст. 26 Закону України «Про відпустки». ч. 3 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» позивачу надано відпусткубез збереження запобігти плати з 02.01.2023 до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Окреслене знаходить підтвердження у витягах з табелів обліку використання робочого часу позивача, наданими Департаментом охорони здоров`я у відповіді від 14.12.2023 №8540/0/57-23 на адвокатський запит - представника позивача.

Станом на 02.10.2023 у штатному розписі Департаменту охорони здоров`я було передбачено посаду начальника відділу стаціонарної допомоги Управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню.

Наказом Департаменту охорони здоров`я від 30.10.2023 №ВЧ-172 «Про штатну чисельність Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради» з метою оптимізації чисельності працівників Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради, на виконання розпорядження Харківського міського голови від 27.10.2023 № 325 «Про чисельність виконавчих органів Харківської міської ради», відповідно до ст. 49-2 Кодексу законів про працю України затверджено перелік посад, які підлягають скороченню.

Пунктами 2.2., 2.3., 2.4. Наказу від 30.10.2023 №ВЧ-172 наказано підготувати повідомлення про наступне вивільнення працівників, які підлягають скороченню до 01.01.2024, попередити працівників під особистий підпис про звільнення відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України 31.10.2023 будь-яким доступним способом електронної комунікації згідно Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», забезпечити дотримання вимог законодавства України про працю при здійсненні заходів щодо вивільнення працівників відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України.

У Додатку № 1 до Наказу від 30.10.2023 №ВЧ-172 визначено, що до переліку посад, які підлягають скороченню, включено посаду начальника відділу стаціонарної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню, яку обіймала позивач.

Розпорядженням Харківського міського голови від 31.10.2023 №331 «Про затвердження структури Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради» на виконання розпорядження міського голови від 27.10.2023 №325 «Про чисельність виконавчих органів Харківської міської ради», з метою оптимізації чисельності Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради, ураховуючи службову записку виконувача обов`язків директора Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради, керуючись ст.ст. 42, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» внесено з 01.01.2024 до структури Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради. Припинено діяльність відділу стаціонарної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню. Перейменовано управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню на управління організації лікувально-профілактичної допомоги населенню.

Затверджено з 01.01.2024 структуру Департаменту охорони здоров`я, у тому числі управління організації лікувально-профілактичної допомоги населенню, до структури якого входять відділ організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню та відділ організації лікувально-профілактичної допомоги дітям та жінкам.

Зі змісту попередження про скорочення посади та звільнення від 31.10.2023 у зв`язку з оптимізацією чисельності Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради на виконання розпорядження Харківського міського голови від 27.10.2023 №325 «Про чисельність виконавчих органів Харківської міської ради», відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, наказу по Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради від 30.10.2023 №ВЧ-172 «Про штатну чисельність Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради», попереджено позивача про скорочення займаної позивачем посади та звільнення згідно з п.1. ст.40 КЗпП України.

Крім того зазначено, що у разі появи вакантної посади протягом терміну попередження, яка відповідає Вашій освіті та кваліфікації позивачу буде запропоновано працевлаштування на таку посаду.

Департаментом охорони здоров`я у відповіді від 04.12.2023 за №1773/0/56-23 8145/0/57- 23 на адвокатський запит за №271/2023-1 від 27.11.2023 зазначено наступне:

«... На виконання розпорядження Харківського міського голови від 27.10.2023 №325 «Про чисельність виконавчих органів Харківської міської ради», наказу Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради від 30.10.2023 №ВЧ-17 «Про штатну чисельність Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради» з метою оптимізації чисельності працівників Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради внесено зміни до структури Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради, згідно з якими з 01.01.2024 відділ стаціонарної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню припиняє свою діяльність.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 - начальника відділу стаціонарної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради у телефонній розмові 31.10.2023 особисто повідомлено про скорочення посад у Департаменті та було надіслано за допомогою месенджера Viber попередження про скорочення посади та вивільнення у зв`язку із скороченням зазначеної посади...

... В Департаменті охорони здоров`я Харківської міської ради у період з 31.10.2023 по дату отримання Вашого адвокатського запиту, а саме по 27.11.2023, були наявні такі вакантні посади:

- головного спеціаліста-лікаря відділу амбулаторно-поліклінічної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради;

- директора Департаменті охорони здоров`я Харківської міської ради; начальника відділу лікувально-профілактичної допомоги жінкам та новонародженим управління організації лікувально-профілактичної допомоги дітям та жінкам Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради;

- заступника директора Департаменту - начальник управління організації лікувально- профілактичної допомоги дітям та жінкам Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради.

Надання копії розпорядження Харківського міського голови від 27.10.2023 № 325 «Про чисельність виконавчих органів Харківської міської ради» не вбачається можливим, у зв`язку з тим, що Департамент охорони здоров`я Харківської міської ради не є розпорядником запитуваної інформації...».

Положеннями пункту 1.1. посадової інструкції начальника відділу стаціонарної допомоги Управління організації лікувально-профілактичної допомоги населенню Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради визначено, що начальник відділу стаціонарної допомоги Управління організації лікувально-профілактичної допомоги населенню Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради призначається на посаду та звільняється з посади розпорядженням Харківського міського голови відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до пунктів 1.2., 1.5. цієї посадової інструкції начальником відділу стаціонарної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради призначається особа, яка має повну вищу медичну освіту та стаж роботи в органах місцевого самоврядування або державній службі не менше 3 років або стаж роботи за фахом на керівних посадах в інших сферах управління не менше 4 років. Начальник відділу стаціонарної допомоги безпосередньо підпорядковується заступнику директора Департаменту - начальнику Управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Департаменту.

Департаментом охорони здоров`я у відповіді від 21.12.2023 за №1867/0/56-23 8870/0/57-23 на адвокатський запит №1412/2023-2 від 14.12.2023 зазначено наступне:

«...На виконання розпоряджень Харківського міського голови від 27.10.2023 №325 «Про чисельність виконавчих органів Харківської міської ради», від 31.10.2023 № 331 «Про затвердження структури Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради», від 31.10.2023 № 1461/2к «Про затвердження та внесення змін до штатного розпису Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради» управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради підлягає скороченню з 01.01.2024, і також на виконання вищезазначених розпоряджень Харківського міського голови відділ стаціонарної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради підлягає скороченню з 01.01.2024...

...штатний розпис Департаменту охорони здоров`я Харківської міської рад, який вводиться в дію з урахуванням розпорядження Харківської міського голови від 27.10.2023 №325 «Про чисельність виконавчих органів Харківської міської ради», відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, наказу Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради від 30.10.2023 №ВЧ-172 «Про штатну чисельність Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради» на даний час не погоджено та не затверджено, тому надати його немає можливості.

Колективний договір Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради в новій редакції на даний час у стадії розробки та обговорення.

Інформація щодо кількості невикористаних днів щорічної відпустки ОСОБА_1 буде надана при звільненні з займаної посади з проведенням повного розрахунку відповідно ст. 24 Закону України «Про відпустки».

У результаті ракетного удару російських військ 01.03.2022 року по будівлі Харківської обласної державної адміністрації за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 64, де знаходився Департамент охорони здоров`я Харківської міської ради відбулася масована руйнація будівлі з пожежею. У результаті чого відбулися невиправні пошкодження справ та документів Департаменту, тому такі документи як колективний договір Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради та частину наказів з основної діяльності Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради надати неможливо...».

У довідці Департаменту охорони здоров`я від 28.12.2023 №9177/0/57-23 зазначено, що позивачу при звільненні нараховано 23842.19 грн. у якості компенсації за дні невикористаної відпустки та вихідну допомогу у розмірі 7400,00 грн..

Окремо суд зазначає, що інформацію щодо кількості днів невикористаної відпустки та нарахувань за окремі періоди роботи Департаменту охорони здоров`я надано не було.

Розпорядженням Харківського міського голови від 26.12.2023 №1803/2к «Про звільнення з займаної посади» звільнено ОСОБА_1 - начальника відділу стаціонарної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я зі скороченням чисельності та штату працівників згідно з п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України на підставі розпорядження міського голови від 31.10.2023 № 1461/2к «Про затвердження та внесення змін до штатного розпису Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради» та попередження про подальше вивільнення.

Розпорядженням Харківського міського голови від 03.01.2024 №10/2к «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 26.12.2023 №1803/2к «Про звільнення з займаної посади» внесено зміни до п. 1. розпорядження міського голови від 26.12.2023 №1803/2к «Про звільнення з займаної посади», замінивши цифри « 01.01.2024» цифрами « 03.01.2024» на підставі службової записки виконувача обов`язків директора Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради.

Повідомленням від 08.01.2024 № 1 про відмову у призначенні оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності та допомоги по тимчасовій непрацездатності та повідомленням від 10.01.2024 № 2 про відмову у призначенні оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності та допомоги по тимчасовій непрацездатності, складеними додатково підтверджується, що на момент звільнення позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати.

Даними про нараховану заробітну плату (дохід, грошове забезпечення), видану Пенсійним фондом України, підтверджується, що заробітна плата позивача за грудень 2021 року становила 31307.88 грн., за січень 2022 року - 22091.80 грн., а за лютий 2022 року - 22091.80 грн..

Фактично позивач з 01.11.2013 має статус посадової особи місцевого самоврядування, працюючи на відповідних посадах у Департаменті охорони здоров`я Харківської міської ради.

У зв`язку з оголошенням Департаментом охорони здоров`я Харківської міської ради простою не з вини працівника у 2022 році, а також через складання позивачем заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати у 2023 році ОСОБА_1 , у період часу з 2022 по 2023 рік була фактично позбавлена можливості реалізувати конституційне право на працю та виконувати посадові обов`язки начальника відділу стаціонарної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради.

Не погоджуючись із таким рішенням суб`єкта владних повноважень позивач звернулася за захистом порушеного права до Харківського окружного адміністративного суду.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції Україні органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (надалі за текстом - КЗпП).

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст. 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 13.03.2020 у справі № 813/2688/16, розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При цьому, визначальним критерієм для встановлення наявності переважного права на залишення на роботі працівника при скороченні чисельності штату у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень його кваліфікації та продуктивність праці, а сімейний стан, стаж роботи та інші обставини, що надають право для залишення на роботі, враховуються лише у тому разі, коли працівники мають однакову кваліфікацію і продуктивність праці. Разом з тим, під кваліфікацією розуміється здатність працівника виконувати завдання та обов`язки відповідної роботи. Доказами більш високої кваліфікації можуть бути відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), підвищення кваліфікації, навчання без відриву від виробництва, винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, досвід трудової діяльності.

Про продуктивність праці, як узагальнюючий показник її результативності, може свідчити збільшення обсягу виконуваної роботи, її якості, суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника.

Таким чином, для порівняння кваліфікації та продуктивності праці працівників повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів, про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника підлягають оцінюванню окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП.

Водночас, для виявлення працівників, які підлягають у першу чергу залишенню на роботі при скороченні штатів, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом складання відповідної довідки у довільній формі з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 824/3229/14-а, від 11.07.2018 у справі № 816/1232/17, від 17.03.2020 у справі № 826/510/16.

Отже, лише виконання роботодавцем усіх у сукупності вищезазначених гарантій реалізації працівником права на працю при скороченні штатів є підставою для правомірного звільнення.

Щодо обставин спірних правовідносин щодо проходження публічної служби в органах та на посадах місцевого самоврядування суд зазначає, що вони врегульовані приписами Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Субсидіарно вказані правовідносини регулюються також нормами Закону України «Про державну службу», Кодексу законів про працю, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про відпустки» та ін. частині, що не суперечить суті публічної служби в органах місцевого самоврядування, про що вказано в п. 2 Розділу VII Закону України № 2493-111 від 07.06.2001 із змінами «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Згідно зі ст.ст. 1, 5, 10, 11, 12, 50, 51, 54, 54-1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені органів місцевого самоврядування як учасники суспільних відносин можуть діяти: 1) сільська, селищна, міська рада; 2) сільський, селищний, міський голова; 3) виконавчий комітет сільської, селищної, міської ради; 4) секретар сільської, селищної, міської ради; 5) відділи, управління та інші виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; 6) староста.

Відповідно до ч. 3 ст. 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» керівники відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради призначаються на посаду і звільняються з посади сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради одноособово, а у випадках, передбачених законом, - за погодженням з відповідними органами виконавчої влади.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання затвердження за пропозицією сільського, селищного, міського голови структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України, витрат на їх утримання.

Крім того п. 6 ч. 1 ст. 26 зазначеного Закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання утворення за поданням сільського, селищного, міського голови інших виконавчих органів ради.

Можливість розмежування повноважень між виконавчим комітетом ради, відділами, управліннями, іншими виконавчими органами ради та міським головою визначається приписами ч. 3 ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до якої сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про розмежування повноважень між її виконавчим комітетом, відділами, управліннями, іншими виконавчими органами ради та сільським, селищним, міським головою (у тому числі з метою забезпечення надання адміністративних послуг у строк, визначений законом) в межах повноважень, наданих цим Законом виконавчим органам сільських, селищних, міських рад.

Отже, таке розмежування можливе виключно в межах повноважень, наданих цим Законом виконавчим органам сільських, селищних, міських рад.

Водночас, Закони України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та «Про місцеве самоврядування в Україні» не визначають процедуру попередження публічного службовця про майбутнє звільнення із займаної посади у зв`язку з організаційно-штатними змінами у структурі ради або виконавчому органі сільської, селищної, міської ради, натомість, така процедура визначена приписами ст. 87 Закону України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу».

Так, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» визначає, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, серед іншого, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Таким чином, системний аналіз наведених нормативних приписів дозволяє зробити висновок про те, що стосовно державних службовців (до яких прирівняні посадові особи місцевого самоврядування) саме суб`єкт призначення або керівник державної служби одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Тобто, в структурі Харківської міської ради суб`єктом призначення на посади працівників органів місцевого самоврядування, крім виборних посад, є Харківський міський голова, який зобов`язаний вчиняти дії щодо попередження про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та пропонувати працівникові наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації та надавати пропозицію обійняти посаду.

З приводу питання звільнення ОСОБА_1 в період перебування її у відпустці суд окремо зазначає, що матеріалами справи достеменно підтверджується, що позивач на підставі наказу Департаменту охорони здоров`я від 02.01.2023 №ВЧ-1-К «Про надання відпустки без збереження заробітної плати» з 02.01.2023 до припинення або скасування воєнного стану в Україні перебуває у відпустці без збереження заробітної плати.

Ці обставини також підтверджуються витягами з табелів обліку використання робочого часу позивача за період часу з 02.01.2023, заявою позивача про надання відпустки без збереження заробітної плати, окреслене не заперечувалось представниками відповідачів в ході розгляду справи.

Станом на день звільнення позивач не складала та не подавала до Департаменту охорони здоров`я заяви про припинення та/або достроковий вихід із відпустки, не була ознайомлена та не отримувача будь-яких наказів Департаменту охорони здоров`я щодо відкликання позивача із відпустки чи її припинення.

Про існування таких наказів Департаментом охорони здоров`я позивача не повідомлялось, а судом в ході розгляду справи їх існування не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про відпустки» визначено, що за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати па термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2102-1Х від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан на 30 діб, який неодноразово продовжувався та триває станом на час розгляду справи.

Крім того 24.03.2022 набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2І36-ІХ (далі Закон України №2І36-ІХ), ч. 3 ст. 12 якого визначено, що протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою ст. 26 Закону України «Про відпустки».

Таким чином суд констатує, що з 24.03.2022 роботодавець має право до закінчення дії воєнного стану надавати працівнику за його заявою відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, що визначений Законом України «Про відпустки».

Принагідно суд зазначає, що ст. 5 Закону України №2136-ІХ визначено особливості трудових відносин у період дії воєнного стану, відповідно до яких у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Аналіз наведених положень трудового законодавства свідчить, що у період дії воєнного стану в Україні працівник може бути звільнений під час його перебування у відпустці, при цьому датою звільнення може бути лише перший робочий день, після закінчення відпустки.

Розпорядженнями Харківського міського голови від 26.12.2023 №1803/2к, від 03.01.2024 №10/2к підтверджується, що датою звільнення ОСОБА_1 було визначено 01.01.2024 та змінено на 03.01.2024.

Суд звертає особливу увагу та констатує, що Законом України «Про відпустки» встановлено право роботодавця відкликати працівників виключно із щорічної відпустки (стаття 12 Закону). Положеннями Закону право роботодавця відкликати працівників з інших відпусток не передбачено.

З урахуванням викладеного суд зазначає, що звільнення позивача відбулось із порушенням вимог ст. 5 Закону України №2136-ІХ, адже 01.01.2024 та 03.01.2024 не є робочими днями внаслідок перебування позивача у відпустці, а тому відповідне розпорядження Харківського міського голови є протиправним та як наслідок підлягає скасуванню.

З приводу питання порушення вимог ст.ст. 42, 49-2 КЗпП України в ході звільнення ОСОБА_1 суд окремо зазначає, що у період часу з моменту вручення позивачу попередження про скорочення посади та звільнення до моменту вручення оскаржуваного розпорядження Харківського міського голови позивачу не були запропоновані жодні вакантні посади, не було враховано її право на залишення на роботі.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника (відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18).

При вирішенні питання про те. чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2018 у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зроблено висновок, що «...за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на ньому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з 'явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків...».

Отже, працевлаштування попередженого про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівника є обов`язком роботодавця, і такий обов`язок роботодавцем повинен виконуватись добросовісно без застосування надмірного формалізму, оскільки працівник є більш вразливою стороною трудових правовідносин.

Суд зазначає, що звільнення працівника через скорочення штату дозволяється лише в тому випадку, коли переведення на іншу посаду неможливе: якщо немає відповідних вакантних посад, або якщо працівник відмовився від переведення на іншу запропоновану посаду, суд зазначає, що окреслене повність перекликається з ч. 2 ст. 40 КЗпП України.

Принагідно суд зазначає, що Департаментом охорони здоров`я не запропоновано ОСОБА_1 жодної вакантної посади, а було лише взято на себе обов`язок повідомити про їх виникнення.

Проте, як вбачається із відповіді Департаменту охорони здоров`я від 04.12.2023 за №1773/0/56-23 8145/0/57-23 на адвокатський запит за №271/2023-1 від 27.11.2023 в Департаменті охорони здоров`я Харківської міської ради у період з 31.10.2023 по дату отримання адвокатського запиту, а саме по 27.11.2023 були наявні такі вакантні посади:

- головного спеціаліста-лікаря відділу амбулаторно-поліклінічної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради;

- директора Департаменті охорони здоров`я Харківської міської ради;

- начальника відділу лікувально-профілактичної допомоги жінкам та новонародженим управління організації лікувально-профілактичної допомоги дітям та жінкам Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради;

- заступника директора Департаменту - начальник управління організації лікувально-профілактичної допомоги дітям та жінкам Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради.

Суд констатує, що Департаментом охорони здоров`я достеменно підтверджується наявність вакантних посад на момент здійснення попередження позивача про наступне звільнення.

Проте будь-яких інших вакантних посад позивачу запропоновано не було, окреслене підтверджено з боку представника відповідача в ході розгляду справи, що свідчить про очевидне порушення вимог ст. 43 Конституції України і ст. 49-2 КЗпП України та достеменно підтверджує протиправність звільнення.

Також суд не може залишити поза увагою факт, що з метою підтвердження врахування переважного права ОСОБА_1 на залишення на роботі адвокатським запитом №271/2023-1 від 27.11.2023 представником позивача було витребувано у Департаменту охорони здоров`я інформацію, у тому числі докази врахування Департаментом охорони здоров`я Харківської міської ради переважного права ОСОБА_1 на залишення на роботі з урахуванням вимог ст.ст.42, 49-2 Кодексу законів про працю України, а саме докази порівняння Департаментом охорони здоров`я Харківської міської ради кваліфікації та продуктивності праці ОСОБА_1 з іншими працівниками Департаменту.

Департаментом охорони здоров`я відповідної інформації ні в ході звільнення позивача, ні в відповіді на адвокатський запит та в ході розгляду справи надано не було, що свідчить що порівняння кваліфікації та продуктивності працівників у порушення вимог ст.ст. 42. 49-2 КЗпП не проводилось.

Суд зазначає, що правила ст. 42 КЗпП України щодо врахування переважного права залишення на роботі, підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню. У такому випадку переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам із урахування інших підстав, перелічених у частині другій статті 42 КЗпП України.

Визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишення на роботі при скороченні чисельності штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність упрацівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці (правові висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 161/7196/19).

Крім того суд вважає доцільним наголосити, що як вбачається зі змісту попередження про скорочення посади та звільнення від 31.10.2023 ОСОБА_1 підлягає звільненню на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з оптимізацією чисельності Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради на виконання розпорядження Харківського міського голови від 27.10.2023 №325 «Про чисельність виконавчих органів Харківської міської ради», відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, наказу по Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради від 30.10.2023 №ВЧ-172 «Про штатну чисельність Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради».

В свою чергу у розпорядженні Харківського міського голови від 26.12.2023 №1803/2к «Про звільнення з займаної посади» зазначено іншу підставу для звільнення позивача, а саме: у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно з п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України на підставі розпорядження міського голови від 31.10.2023 №1461/2к «Про затвердження та внесення змін до штатного розпису Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради», попередження про подальше звільнення.

Суд констатує, що в окреслених документах зазначені різні підстави для звільнення, що не кореспондується з положеннями законодавства та свідчить про відсутність достеменних підстав для звільнення ОСОБА_1 ..

Принагідно суд зазначає, що з вищенаведениими розпорядчиими актами, що слугували підставою для звільнення позивача, останню ознайомлено не було.

Крім того суд вважає доцільним констатувати, що у адвокатському запиті №271/2023-1 від 27.11.2023 представником позивача було витребувано у Департаменту охорони здоров`я інформацію, у тому числі докази та обґрунтування змін в організації виробництва і праці Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради, що слугувати підставою для скорочення займаної ОСОБА_1 посади.

Проте, відповідної інформації Департаментом охорони здоров`я надано не було ні у відповіді на адвокатський запит, ні в ході розгляду справи.

Окремо слід наголосити, що додатком №2 до рішення 13 сесії Харківської міської ради 8 скликання «Про бюджет Харківської міської територіальної громади на 2023 рік» від 17.11.2022 № 285/22 підтверджується, що розмір видатків на Департамент охорони здоров`я Харківської міської ради у 2023 році становить 483578456 грн..

Крім того, додатком № 2 до рішення 20 сесії Харківської міської ради 8 скликання «Про бюджет Харківської міської територіальної громади на 2024 рік» від 22.11.2023 № 447/23 підтверджується збільшення видатків на Департамент охорони здоров`я Харківської міської ради до 508762674 грн..

Стосовно правового підґрунтя поновлення ОСОБА_1 та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд зазначає, наступне.

Частиною першою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник підлягає поновленню на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Про необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення її порушених прав йдеться і в рішенні Європейського суду з прав людини від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України» (Заява № 21722/11).

У цьому рішенні звертається увага на те, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Слід звернути увагу на тому, що визнання протиправним та скасування акта індивідуальної дії (розпорядження про звільнення) має наслідком його недійсність з моменту прийняття.

Тобто такий акт індивідуальної дії від моменту прийняття не породжує жодних правових наслідків, крім тих. що пов`язані з його скасуванням.

При цьому, законодавство не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст. 235 та ст. 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, шо звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, єдиним можливим рішенням суду є поновлення такого працівника на займаній посаді (Аналогічна позиція висловлена у висновках Верховного Суду викладених у постановах від 31.05.2021 у справі № 840/3202/18. від 06.07.2021 у справі № 640/3456/20, від 06.07.2021 у справі № 640/1627/20).

Крім цього, положеннями п.п. 2. З ч. 1 ст. 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

У постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 у справі № 6-33цс14 зазначається, що у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст. 43 Конституції України та ст. 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом ч. 1 ст. 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

За таких обставин, порушені права позивача підлягають відновленню шляхом скасування оскаржуваного нею розпорядження Харківського міського голови, поновленням позивача з 03.01.2024 року на посаді начальника відділу стаціонарної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради, а також виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Окремо суд зазначає, що згідно із ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, однак скорочення посади, яку займав працівник, не є підставою для відмови в задоволенні позову про поновлення на роботі.

У разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису, ввівши скорочену посаду, окреслене відповідає правовому висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 (справа №756/6746/1б-ц, провадження № 61-17594св18).

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд зазначає, що законодавством не пов`язано право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням з тим, чи перебуває особа на день звільнення на роботі та виконувала відповідну трудову функцію, або ж перебувала у відпустці, зокрема без збереження заробітної плати.

Принагідно суд звертає увагу на висновок Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постанові від 08.02.2022, винесеній у справі №755/12623/19, згідно якого середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Такий висновок підтверджується також змістом ч. 2 ст. 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує й функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, шо не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконай) роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 08.02.2022 в справі №755/12623/19 зазначила, що вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

При цьому, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок №100).

З урахуванням абз. 2 п. 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до п. 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством. - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку №100). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. З п. 8 Порядку № 100).

Враховуючи вищезазначені норми права, з огляду на те, що позивач з 01.03.2022 по 31.12.2022 перебував у простої, суд вважає законодавчо обґрунтованим застосувати показники заробітної плати ОСОБА_1 , яка їй нараховувалась до винесення наказу про оголошення простою, оскільки середня заробітна плата береться із розрахунку саме відпрацьованих робочих днів, а в період простою позивачу здійснювались нарахування заробітної плати 2/3 від окладу на підставі та статті 34 КЗпП України.

Даними про нараховану заробітну плату (дохід, грошове забезпечення), видану Пенсійним фондом України, підтверджується, що заробітна плата позивача за січень 2022 становила 22091.80 грн., а за лютий 2022 року - 22091.80 грн..

При цьому, саме січень 2022 року та лютий 2022 року є останніми двома календарними місяцями роботи позивача до оголошення простою.

З урахуванням вимог Порядку № 100, а також кількості робочих днів у січні 2022 року (19 робочих днів) та у лютому 2022 року (20 робочих днів), середньоденна заробітна плата позивача становить 1132.91 грн..

Стосовно питання стягнення з Харківської міської ради моральної шкоди у розмірі 1524000,00 грн. суд зазначає,

Згідно ст. 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України (ЦК України) визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто, аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставинами справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Крім того, ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, згідно ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений ст. 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Виходячи з доводів позивача та представника позивача, суд вважає їх недостатніми та не доведеним наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди у повному розмірі 1524000,00 грн., та вважає доведеним у розмірі 15240,00 грн..

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Отже суд дійшов висновку, що відповідач не діяв у спосіб та у межах, визначених чинним законодавством.

У ході розгляду справи суд надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Інші доводи сторін висновки суду не спростовують.

Враховуючи вищенаведене, розпорядження Харківського міського голови від 26.12.2023 №1803/2к Про звільнення з займаної посади є таким, що не ґрунтується на приписах закону, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У відповідності з пунктами 2, 3 частини 1 статті 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць підлягають негайному виконанню.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 139, 141, 241, 243, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) до Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради (вул. Сумська, буд. 64, м. Харків, 61002, ), Харківської міської ради (майдан Конституції, буд. 7, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61003, ), Харківського міського голови Терехова Ігоря Олександровича (майдан Конституції, 7, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61003, ) про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Харківського міського голови (майдан Конституції, 7, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61003, ) від 26.12.2023 №1803/2к Про звільнення з займаної посади.

Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) на посаді начальника відділу стаціонарної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради з 03.01.2024 року.

Стягнути з Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради (вул. Сумська, буд. 64, м. Харків, 61002, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 03.01.2024 по 10.07.2024 у розмірі 152942 (сто п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот сорок дві) гривень 85 копійок.

Стягнути з Харківської міської ради (майдан Конституції, буд. 7, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61003, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 15240,00 (п`ятнадцять тисяч двісті сорок) гривень 00 копійок.

Стягнути з Харківської міської ради (майдан Конституції, буд. 7, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61003, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 151 (сто п`ятдесят одна) гривня 40 копійок.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради (вул. Сумська, буд. 64, м. Харків, 61002, ) сплачений судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) на посаді начальника відділу стаціонарної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради з 03.01.2024 року.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради (вул. Сумська, буд. 64, м. Харків, 61002, ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 22.07.2024.

Суддя Супруна Ю.О.