Справа № 140/4184/24
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2024-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року ЛуцькСправа № 140/4184/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі ГУ ПФУ в Запорізькій області, відповідач-2) про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 09.02.2024 №53 щодо відмови у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити пенсію із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 05.02.2024.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є особою, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи, а тому відповідно до Закону України від 28.02.1991 №796-XII Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Закон №796-XII) має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

Вказує, що 05.02.2024 звернувся до відділу обслуговування громадян №4 (сервісний центр) ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII.

Однак рішенням відповідача-2 відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що позивач постійно не проживав в зоні гарантованого добровільного відселення в період передбачений статтею 55 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Позивач вважає таке рішення відповідача-2 щодо відмови у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку протиправним, оскільки він подав усі необхідні документи для призначення пенсії, в тому числі посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідку про місце проживання №73 від 24.01.2024, яка видана Сошичненською сільською радою Камінь-Каширського району Волинської області.

Позивач також зазначає, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та постійно проживали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 роки не менше 3 років. При встановленні такого статусу та видачі відповідного посвідчення перевірено та підтверджено факт проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років, що, на думку позивача, є підставою для зменшення пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону №796-XII.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 22.04.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.20).

У відзиві на позовну заяву №0300-0902-9/28353 від 10.05.2024 представник відповідача-1 заперечує проти позову та вважає його таким, що не підлягає задоволенню. Відповідач-1 вказує, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази факту проживання позивача в зоні посиленого радіологічного контролю з моменту Чорнобильської катастрофи (26.04.1986). Строкову службу позивач проходив з 28.11.1985 по 21.11.1987 (а.с.25-46,47-70).

Зважаючи на відсутність доказів факту постійного проживання та (або) роботи позивача в зоні радіоактивного забруднення з моменту Чорнобильської катастрофи (26.04.1986) по 31.07.1986, права на початкову величину зниження пенсійного віку позивач не має. Зниження пенсійного віку має відбуватись у загальному порядку на 1 рік за 3 роки проживання (роботи).

ГУ ПФУ у Волинській області вказує, що згідно довідки №73 від 24.01.2024 виданої Сошичненською сільською радою Камінь-Каширського району Волинської області, позивач проживав та був зареєстрований по АДРЕСА_1 з дня народження по 14.11.1985, з 24.11.1987 по 12.07.1994 та з 05.05.2005 і по даний час.

До періоду проживання або роботи у зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано періоди: з 16.02.1988 по 13.06.1988, з 01.03.1993 по 31.07.1997, з 15.11.1988 по 05.07.1990, з 17.07.1990 по 22.02.1993, оскільки в ці періоди позивач працював на території, які не відносяться до зони гарантованого добровільного відселення. Період постійного проживання (постійної роботи) позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить менше 3 років 08 місяців 04 дні.

З поданих позивачем документів для призначення пенсії згідно пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1 (далі Порядок), встановлено, що ОСОБА_1 є потерпілим внаслідок аварії на ЧАЕС 3 категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 01.12.1999.

Відповідно до наданих до заяви документів про стаж (ідентифікаційний код, трудова книжка, довідки про підтвердження трудової діяльності, військовий квиток, диплом) та даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування загальний страховий страж позивача складає 37 років 02 місяці 28 днів.

Враховуючи вище викладене, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, оскільки не підтверджено проживання або роботу у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років, а тому відповідач-1 просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву від 22.05.2024 відповідач-2 вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені з наступних підстав (а.с.71-85).

05.02.2024 позивач звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком у відповідності до норм ст. 55 Закону №796-ХІІ. Рішенням ГУ ПФУ в Запорізькій області від 09.02.2024 №53 за принципом екстериторіальності позивачу було відмовлено у призначені пенсії з огляду на таке.

За наслідками розгляду документів відповідачем-2 до страхового стажу позивача зараховано усі періоди його роботи, що становить 37 років 02 місяці 28 днів. До зони гарантованого добровільного відселення не було зараховано періоди з 16.02.1988 по 13.06.1988, з 01.03.1993 по 31.07.1997, з 15.11.1988 по 05.07.1990, з 17.07.1990 по 22.02.1993, оскільки у вказані періоди позивач відповідно до записів його трудової книжки працював на території, що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Тобто у ці періоди позивач не проживав постійно у зоні гарантованого добровільного відселення.

Період постійного проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення становить 08 місяців 04 дні.

Відповідачем-2 було встановлено, що вік позивача становить 56 років 08 місяців 21 день, його страховий стаж 37 років 02 місяці 28 днів та прийнято рішення від 09.02.2024 №53 про відмову у призначенні пенсії за віком у відповідності до норм ст. 55 Закону №796-ХІІ внаслідок не підтвердження місця проживання в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 3 років.

На підставі викладеного ГУ ПФУ в Запорізькій області просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

У поданій до суду відповіді на відзив від 25.05.2024 позивач повністю підтримує свої позовні вимоги та просить позов задовольнити (а.с.86-92).

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Позивач, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Волинською обласною державною адміністрацією від 01.12.1999 (а.с.13,56).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачами, період проживання ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення підтверджено довідкою №404 від 10.04.2024, виданою Сошичненською сільською радою Камінь-Каширського району Волинської області, згідно якої позивач дійсно був зареєстрований і проживав з дня народження по 14.11.1985, з 24.11.1987 по 12.07.1994 та з 05.05.2005 і по даний час зареєстрований, але не проживає по АДРЕСА_1 , що відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 віднесено до зони гарантованого добровільного відселення (а.с.17,34).

Позивач, відповідно до військового квитка серії НОМЕР_2 проходив строкову військову службу з 28.11.1985 по 21.11.1987 (а.с.33,55). Даний факт також підтверджується копією трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_3 від 28.10.1984 (а.с.35-36, 57-58).

Згідно з даними трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_3 від 28.10.1984 позивача 28.10.1984 зараховано в члени колгоспу імені 30-річчя ВЛКСМ Ківерцівського району Волинської області відповідно до пр. №5 від 22.11.1984. Відповідно до пр.11 від 30.11.1987 позивача 28.11.1987 було звільнено з членів даного колгоспу.

13.02.2007 згідно з наказом №5 від 13.02.2007 ОСОБА_1 було прийнято на ПП «Світогор» на посаду комерційного директора, а 02.04.2011, згідно наказу №9-К від 02.04.2011 позивача було переведено на посаду директора (зворот. бік а.с. 58).

Як вбачається з копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_4 від 16.02.1988 ОСОБА_1 у період з 16.02.1988 по 13.06.1988 перебував на посаді старшого пожежника в ОППЧ-25 по охороні автозаводу в м. Луцьк (зворот.бік а.с. 59,79).

У період з 15.11.1988 по 05.07.1990 ОСОБА_1 згідно пр.№143-к та пр.№67-к від 05.07.1990 відповідно, працював на посаді водія 1 класу (зворот.бік а.с.59,79).

17.07.1990 позивача відповідно до наказу №34 від 17.07.1990 було прийнято на посаду водія 1 класу в Санаторій-профілакторій Колківського лісхосзагу в селі Журавичі Ківерцівського району Волинської області. 22.02.1993 позивача було звільнено із займаної посади за власним бажанням відповідно до наказу №15 від 22.02.1993 (а.с.60,80).

01.03.1993 позивача прийнято на посаду водія 1 класу відповідно до наказу №4 від 01.03.1993 у Волинське обласне орендне комерційно-виробниче підприємство- фірми «Меблі». 03.01.1994 відповідно до наказу №2а від 03.01.1994 позивача було звіьнено з вказаної посади у зв`язку з переведенням на роботу у комерційно-виробничу фірму «Левія» ЛТД.

Наказом №4 від 03.01.1994 ОСОБА_1 прийнятий на посаду водія по переводу з КВФ «Меблі» у комерційно-виробничу фірму «Левія» ЛТД (а.с.61). 31.07.1997 наказом №27 від 31.07.1997 позивача звільнено з роботи на даному підприємстві за власним бажанням (зборот.бік а.с.61).

Інші періоди роботи позивача не оспорюються і враховані до його страхового стажу.

Як зазначено в позовній заяві та не заперечується відповідачами, позивач 05.02.2024 звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком у відповідності до норм ст. 55 Закону №796-ХІІ (а.с.51). За принципом екстериторіальності заяву було розглянуто ГУ ПФУ в Запорізькій області.

Рішенням №53 від 09.02.2024 відповідач-2 за результатами розгляду документів зазначив, що до страхового стажу позивача зараховано всі періоди роботи. Разом з тим відповідач-2 відмовив у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що позивачу не враховано періоди проживання у зоні гарантованого добровільного відселення з 16.02.1988 по 13.06.1988, з 01.03.1993 по 31.07.1997, з 15.11.1988 по 05.07.1990, з 17.07.1990 по 22.02.1993, оскільки в ці періоди заявник працював на території, які не відносяться до зони гарантованого добровільного відселення

Також ГУ ПФУ в Запорізькій області вказує, що страховий стаж заявника становить 37 років 02 місяці 28 днів.

Не погоджуючись із відмовою у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на умовах статті 55 Закону №796-XII позивач звернулася до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами спору, суд враховує такі нормативно-правові акти.

Частиною другою статті 19 Конституції України імперативно визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частиною першою статті 9 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-ІV від 09 березня 2003 року (далі - Закон №1058-ІV), який набрав чинності 01 січня 2004 року, передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Закон №796-XII визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 11 Закону №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

Приписами пункту 3 частини першої статті 14 Закону №796-ХІІ встановлено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, серед них потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (категорія 3).

Частиною першою статті 15 Закону №796-ХІІ обумовлено, що підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

У свою чергу частиною третьою статті 65 Закону №796-XII обумовлено, що документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Отже, із системного аналізу наведених нормативно-правових актів слідує, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та постійно проживали (працювали), зокрема, у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років станом на 01.01.1993.

При цьому, єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема, на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Такі висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17 та від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а, від 17.05.2021 №398/494/17, від 17.05.2021 №336/6218/16-а, від 08.06.2022 у справі №805/3752/18-а, від 26.07.2023 у справі №460/2589/20.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачу було встановлено статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи із видачею відповідного посвідчення серії НОМЕР_1 (категорія 3).

З урахуванням приписів частини другої статті 14 Закону №796-XII такий документ вже є підтвердженням того, що позивач постійно проживала чи працювала на території радіоактивного забруднення станом на 01.01.1993 не менше строку, необхідного для набуття нею такого статусу. Факт проживання (роботи) позивача на території радіоактивного забруднення станом на 01.01.1993 перевірявся відповідною комісією при видачі їй посвідчення. В протилежному випадку у разі не підтвердження таких обставин, позивач не отримала б вказаного посвідчення. Докази про вилучення посвідчення у зв`язку із безпідставністю його видачі у матеріалах справи відсутні.

Суд також звертає увагу на те, що згідно паспортних даних ОСОБА_1 народився в селі Нуйно, Камінь-Каширського району Волинської області (а.с.6).

Довідкою №404 від 10.04.2024, виданою Сошичненською сільською радою Камінь-Каширського району Волинської області підтверджується, що позивач дійсно був зареєстрований та проживав з дня народження по 14.11.1985, з 24.11.1987 по 12.07.1994 та з 05.05.2005 по даний час зареєстрований, але не проживає по АДРЕСА_1 (а.с.17).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»(далі- Постанова №106) село Нуно Камінь-Каширського району та м. Камінь-Каширський Волинської області включено в перелік населених пунктів, що зазнало радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській AEC, і віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

У відзиві на позовну заяву ГУ ПФУ у Волинській області зазначено, що відповідно до періоду проживання або роботи в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано періоди: з 16.02.1988 по 13.06.1988, з 01.03.1993 по 31.07.1997, з 15.11.1988 по 05.07.1990, з 17.07.1990 по 22.02.1993 оскільки в ці періоди позивач працював на території, які не відносяться до зони гарантованого добровільного відселення.

Згідно з даними трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_3 від 28.10.1984 позивача 28.10.1984 зараховано в члени колгоспу імені 30-річчя ВЛКСМ Ківерцівського району Волинської області відповідно до пр. №5 від 22.11.1984. Відповідно до пр.11 від 30.11.1987 позивача 28.11.1987 було звільнено з членів даного колгоспу.

13.02.2007 згідно з наказом №5 від 13.02.2007 ОСОБА_1 було прийнято на ПП «Світогор» на посаду комерційного директора, а 02.04.2011, згідно наказу №9-К від 02.04.2011 позивача було переведено на посаду директора (зворот. бік а.с. 58).

Як вбачається з копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_4 від 16.02.1988 ОСОБА_1 у період з 16.02.1988 по 13.06.1988 перебував на посаді старшого пожежника в ОППЧ-25 по охороні автозаводу в м. Луцьк (зворот.бік а.с. 59,79).

У період з 15.11.1988 по 05.07.1990 ОСОБА_1 згідно пр.№143-к та пр.№67-к від 05.07.1990 відповідно, працював на посаді водія 1 класу (зворот.бік а.с.59,79).

17.07.1990 позивача відповідно до наказу №34 від 17.07.1990 було прийнято на посаду водія 1 класу в Санаторій-профілакторій Колківського лісхосзагу в селі Журавичі Ківерцівського району Волинської області. 22.02.1993 позивача було звільнено із займаної посади за власним бажанням відповідно до наказу №15 від 22.02.1993 (а.с.60,80).

01.03.1993 позивача прийнято на посаду водія 1 класу відповідно до наказу №4 від 01.03.1993 у Волинське обласне орендне комерційно-виробниче підприємство- фірми «Меблі». 03.01.1994 відповідно до наказу №2а від 03.01.1994 позивача було звіьнено з вказаної посади у зв`язку з переведенням на роботу у комерційно-виробничу фірму «Левія» ЛТД.

Наказом №4 від 03.01.1994 ОСОБА_1 прийнятий на посаду водія по переводу з КВФ «Меблі» у комерційно-виробничу фірму «Левія» ЛТД (а.с.61). 31.07.1997 наказом №27 від 31.07.1997 позивача звільнено з роботи на даному підприємстві за власним бажанням (зборот.бік а.с.61).

З цього приводу суд зауважує те, що відомості трудової книжки самі по собі не можуть спростовувати факт проживання позивача на території радіоактивного забруднення станом на 01.01.1993 не менше трьох років, який був перевірений при встановленні йому статусу потерпілої особи від наслідків Чорнобильської катастрофи комісією з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, утвореної уповноваженим органом.

Таким чином, у цій справі відсутні безпосередні докази, які вказують на те, що позивач у періоди з 16.02.1988 по 13.06.1988, з 01.03.1993 по 31.07.1997, з 15.11.1988 по 05.07.1990, з 17.07.1990 по 22.02.1993 постійно проживав на території населеного пункту, яке не відноситься до території радіоактивного забруднення.

Суд наголошує, що позивач надав основний документ, що підтверджує його право на пільги та компенсації, встановлені Законом №796-ХІІ, - посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), яке засвідчує той факт, що станом на 01.01.1993 він проживав в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років.

В свою чергу, ГУ ПФУ Запорізькій області як суб`єктом владних повноважень, неправомірні дії якого оскаржуються, не надано доказів того, що видане позивачу посвідчення визнано недійсним, а наданий ОСОБА_1 статус скасований; у цій справі відсутні підстави ставити під сумнів наданий позивачу статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 серед іншого зазначалось, що право на пенсію відповідно до Закону №796-XII мають лише ті особи, які отримали посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і (або) потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи.

У постанові від 30.08.2022 у справі №357/6372/17 Верховний Суд зробив висновок, що наявність посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» підтверджує факт проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років. Відомості диплому (трудової книжки) не можуть спростувати факт проживання позивача на території радіоактивного забруднення не менше трьох років станом на 01.01.1993.

У постанові від 26.07.2023 у справі № 460/2589/20 Верховний Суд також зазначив, що дані трудової книжки не можуть спростувати факту постійного проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено відповідними довідками органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи. Враховуючи наявність у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт реєстрації та проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у позивача права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

Такий правовий висновок підтриманий і у постанові Верховного Суду від 07.05.2024 у справі №460/38580/22.

Наведене у сукупності вказує на помилковість висновків ГУ ПФУ в Запорізькій області у рішенні №53 від 09.02.2024 про те, що позивач станом на 01.01.1993 прожив в зоні гарантованого добровільного відселення менше трьох років. В протилежному випадку нівелюється його статус особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи, який позивачу встановлений у визначеному законом порядку.

Проживання позивача в населеному пункті, віднесеному до території радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, у часовому проміжку з моменту аварії (26.04.1986 по 31.07.1986) не підтверджується жодними документами, а тому у позивача відсутнє право для застосування початкової величини зменшення пенсійного віку на три роки.

Як вбачається з положень статті 55 Закону №796-XII, умовами надання пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування є: наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу; постійне проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років; досягнення необхідного віку для призначення пенсії згідно статті 55 Закону №796-XII.

Наявність у ОСОБА_1 необхідного страхового стажу та віку відповідачем не заперечується.

При цьому у рішенні №53 від 09.02.2024 (а.с.15) вказано про досягненням заявником віку 56 років та про наявність у ОСОБА_1 37 років 02 місяців 28 днів страхового стажу (тобто умова щодо страхового стажу відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV виконується).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

При вирішенні спору в частині позовних вимог ОСОБА_1 зобов`язального характеру, заявлених до ГУ ПФУ у Волинській області, суд враховує наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Позивач просить зобов`язати ГУ ПФУ у Волинській області призначити пенсію із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 05.02.2024.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 4.2 Порядку №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.10 Порядку №22-1 передбачено, що після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

Тобто, питання призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії або переведення з одного виду пенсії на інший вид вирішує за принципом екстериторіальності відповідний територіальний орган ПФУ, який після вирішення зазначених питань передає електронну пенсійну справу до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, для здійснення виплати пенсії.

Відповідачем у справах, в яких оспорюються, зокрема, рішення, ухвалені в результаті розгляду заяви про призначення пенсії, є суб`єкт владних повноважень, який прийняв відповідне рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 08.02.2024 у справі № 500/1216/23 та від 07.05.2024 у справі №460/38580/22.

Таким чином, оскільки позивачу було відмовлено у призначенні пенсії рішенням за №53 від 09.02.2024, яке було прийняте ГУ ПФУ в Запорізькій області відповідно до пункту 4.2 розділу IV Порядку №22-1 за принципом екстериторіальності, тому і належним відповідачем за позовною вимогою зобов`язального характеру.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Щодо заявленої вимоги позивача про зобов`язання здійснити призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку з моменту звернення до відповідача із заявою, тобто з 05.02.2024, то суд зазначає, що за загальним правилом, встановленим у статті 45 Закону №1058-ІV, пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Враховуючи наведене, суд вважає, що право на отримання пенсії за віком відповідно до Закону №796-ХІІ та приписів статті 45 Закону №1058-IV у позивача виникло з дати звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, тобто з 05.02.2024.

З урахуванням вище наведеного, з метою повного та ефективного захисту порушених прав позивача позовні вимоги про зобов`язання вчинити дії належить задовольнити частково у спосіб прийняття судом рішення про зобов`язання ГУ ПФУ в Запорізькій області призначити позивачу пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ з 05.02.2024, тобто з дати звернення до відповідача із відповідною заявою.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України. Як встановлено частиною другою вказаної статті, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Частиною третьою статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як визначено частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Відповідач-2 не довів правомірність відмови у призначенні позивачу пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

Таким чином, з врахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про те, що оскільки дії відповідача-2 щодо відмови у призначенні позивачу пенсії зі зменшенням пенсійного віку викладені в формі прийнятого рішення №53 від 09.02.2024, тому таке рішення є протиправним.

Відтак, виходячи з наданих статтею 245 КАС повноважень, суд дійшов висновку про задоволення позову частково шляхом прийняття судом рішення про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області №53 від 09.02.2024 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку згідно зі статтею 55 Закону №796-ХІІ та зобов`язання ГУ ПФУ в Запорізькій області (до якого позивач звертався із заявою про призначення пенсії) призначити позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 вказаного Закону з часу звернення до пенсійного органу (як про це просить позивач), тобто з 05.02.2024. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Запорізькій області необхідно стягнути судовий збір у сумі 1 211,20 грн, сплата якого підтверджується квитанцією від 10.04.2024 (а.с.5).

Керуючись статтями 77, 139, 243, 245, 246, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №53 від 09 лютого 2024 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії зі зменшенням пенсійного віку згідно зі статтею 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи з 05 лютого 2024 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області судові витрати у сумі 1 211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Відповідач-1: Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, 22-В, ).

Відповідач-2: Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69005, Запорізька область, місто Запоріжжя, проспект Соборний, 158Б/26, ).

Суддя А.Я. Ксензюк