Справа № 200/3422/24
Суддя: С.В. Борзаниця
Дата ухвалення: 2024-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

23 липня 2024 рокум. ДніпроСправа № 200/3422/24

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Борзаниця С.В., перевіривши матеріали позову Самойленка Павла Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

22 липня 2024 року до Луганського окружного адміністративного суду з Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі відповідач) з такими вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ганни Филиппенко в рамках виконавчого провадження № 74902354, яка полягає у невжитті заходів, які передбачені ст.63 Закону;

- зобов`язати начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ганну Филиппенко або іншу посадову особу відповідача винести постанову про накладення штрафу на боржника з урахуванням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Розглянувши матеріали позову, суд зазначає таке.

Позовну заяву підписано представником позивача ОСОБА_2 за довіреністю 61АА8181152, виданою 09.08.2021 та посвідченою нотаріусом Каменськ-Шахтинського нотаріального округу Ростовської області російської федерації Куркіною Г.А.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником).

Документи, що підтверджують повноваження представників, визначені статтею 59 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Згідно з частинами першою, другою цієї статті повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи. Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 № 2709-IV (далі Закон № 2709-IV) документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні у разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Відповідно до статті 34 Закону № 2709-IV порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, у якій видана довіреність.

Конституцією України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (стаття 9).

Відповідно до чинної на час видачі довіреності статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, яка була ратифікована Верховною Радою України 10 листопада 1994 року та 14 липня 1995 року набула чинності для України, документи, що на території однієї з договірних сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших договірних сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з договірних сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших договірних сторін доказовою силою офіційних документів.

Статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що документи, видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Законом України від 01.12.2022 № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 р.» (далі Закон № 2783-IX) зупинено дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22.01.1993 року, яка ратифікована Законом України № 240/94-ВР від 10.11.1994 р. «Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах», та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28.03.1997 року, у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь, який ратифіковано Законом України № 140/98-ВР від 03.03.1998 р. «Про ратифікацію Протоколу до Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 р.», та анонсовано вихід з Конвенції та Протоколу до неї.

Вказаний Закон опубліковано у газеті «Голос України» та з 23.12.2022 набрав чинності.

Згідно зі статтею 72 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, зупинення дії договору відповідно до його положень або відповідно до цієї Конвенції звільняє учасників, у взаємовідносинах яких зупиняється дія договору, від зобов`язання виконувати договір у своїх взаємовідносинах протягом періоду зупинення.

Стаття 25 Закону України «Про міжнародні договори України» містить аналогічну норму, згідно з якою зупинення дії міжнародного договору України за умов, якщо договір не передбачає іншого, чи за відсутності іншої домовленості з іншими його сторонами, звільняє Україну від зобов`язання виконувати його протягом періоду зупинення дії договору з тими його сторонами, з якими зупинено дію договору, і не впливає стосовно іншого на встановлені договором правові відносини України з іншими його сторонами.

У період зупинення дії міжнародного договору Україна утримується від дій, які могли б перешкодити поновленню дії договору.

Відтак, після зупинення дії Мінської конвенції та Протоколу до неї, серед іншого, Україною не застосовуються їх положення стосовно спрощення формальних процедур та, зокрема, можливості використання документів, виданих чи посвідчених у РФ, РБ, незалежно від дати їх видачі, посвідчення, та можливості використання таких документів на території України як офіційних з відповідною доказовою силою. Таким чином, відтепер до документів, виданих на території РФ та РБ, при їх пред`явленні на території України застосовується вимога засвідчення апостилем, у відповідності до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, підписаної у м. Гаазі 05.10.1961 року, до якої приєдналася Україна, та яка є чинною у відносинах України з РФ та РБ.

Зокрема, як передбачено ст. ст. 3, 5 Конвенції, єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого ст. 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Підпис, відбиток печатки або штампа на апостилі не потребують ніякого засвідчення.

Отже, наразі офіційні документи, видані компетентними органами рф, приймаються на території України виключно за умови легалізації, у даному випадку - шляхом проставлення апостилю.

Враховуючи, що долучена до позовної заяви довіреність не легалізована належним чином, суд дійшов висновку, що позовну заяву подано особою, яка не має права її підписувати.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Частиною восьмою статті 169 КАС України передбачено, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

З огляду на вищевикладене, позовна заява має бути повернута позивачеві.

Керуючись статтями 169, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення її повного тексту безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

СуддяС.В. Борзаниця