Справа № 280/1013/23
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2024-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 липня 2024 року м. Дніпросправа № 280/1013/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чабаненко С.В. (доповідач),

суддів: Юрко І.В., Білак С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12.12.2023 року в адміністративній справі №280/1013/23 (головуючий суддя першої інстанції Семененко М.О.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання противоправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач), звернувся до суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо виплати не в повному розмірі індексації грошового забезпечення позивачу за період з 29.08.2011 року по 02.02.2020 року включно;

- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 29.08.2011 року по 02.02.2020 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 29.08.2011 року по 29.02.2018 року - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 року по 02.02.2020 року - березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати.

В обґрунтування адміністративного позову зазначено, що позивач у період з 29.08.2011 року по 02.02.2020 року проходив військову службу на різних посадах у ВЧ НОМЕР_1 НГУ. В ході вивчення особистих карток на грошове забезпечення позивачу стало відомо, що в період проходження служби нарахування та виплата індексації грошового забезпечення здійснювалась не в повному розмірі, без урахування Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 (далі Порядок №1078) та змін, які вступили в дію з 01.12.2015 року, що спричинило протиправні дії.

Вважає, що має право на компенсацію втраченої частини грошового доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-III (далі - Закон №2050-ІІІ).

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, які полягають у виплаті ОСОБА_1 у неналежному розмірі індексації грошового забезпечення за період служби з 29 серпня 2011 року по 02 лютого 2020 року включно.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період служби з 29 серпня 2011 року по 30 листопада 2015 року в розмірі, розрахованому відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, у редакції до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів».

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період служби з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяця підвищення доходу для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період служби з 01 березня 2018 року по 02 лютого 2020 року включно з урахуванням абзацу 4 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплати ОСОБА_1 компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач та відповідач подали апеляційні скарги. В апеляційній скарзі позивач просив рішення суду першої інстанції частково скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В апеляційній скарзі відповідач просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги позивача зазначено, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не врахував, що на момент виникнення спірних правовідносин посадові оклади військовослужбовців встановлювались відповідно до постанови КМУ «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 року №1294, яка набрала чинності з 01.01.2008 року, тому вказаний період є базовим для обчислення індексації грошового забезпечення позивача, бо саме з вказаної дати відбулось підвищення посадових окладів військовослужбовців.

При цьому, позивач вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, бо розмір гонорару адвоката був встановлений договором про надання правової допомоги у фіксованому розмірі не залежно від обсягу надання представником позивача послуг та витраченого ним часу.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідача зазначено, що рішення суду першої інстанції є не обґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не врахував положення вимог пункту 3 Постанови КМУ від 09.12.2015 №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», яким в лютому 2016 року військовослужбовцям Національної гвардії України, в тому числі військовослужбовцям Військової частини НОМЕР_1 , здійснено нарахування та виплату додаткових видів грошового забезпечення за січень 2016 року у підвищеному розмірі, що призвело до значного підвищення грошового забезпечення.

Позивач та відповідач відзиви на апеляційні скарги не подали, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційних скарг, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_1 у період з 29.08.2011 по 02.02.2020 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 НГУ.

У витязі з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 НГУ (по стройовій частині) від 03.02.2020 року за №27 зазначено: виключити зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення сержанта ОСОБА_1 , який здав справи і обов`язки за посадою інструктора (з бойової підготовки) відділення інструкторів та звільненого відповідно до частини 5 пункту 2 підпункту «А» ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.01.2020 року №5 о/с у запас у зв`язку із закінченням строку контракту, без права носіння військової форми одягу, 02.02.2020 року. Для постановки на військовий облік направити до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За результатами розгляду адвокатського запиту адвоката Машихіна А.С. від 31.10.2022 року, Військова частина НОМЕР_1 НГУ листом від 10.11.2022 року за №3/33/11/1-3678 повідомила, що індексація за період проходження ОСОБА_1 служби у Військовій частині НОМЕР_1 НГУ з 29.08.2011 року по 02.02.2020 року нараховувалась та виплачена в повному обсязі відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-ХІІ та Порядку №1078.

Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив індексацію грошового забезпечення за період служби з 29.08.2011 року по 02.02.2020 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 29.08.2011 року по 29.02.2018 року - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 року по 02.02.2020 року - березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 Постанови №1078, позивач подав позов до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до пункту 1 статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з пунктами 2, 3 статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Разом з тим, грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон № 1282-XII).

Приписами статті 1 Закону № 1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 Закону № 1282-XII передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1282-XII (у редакції Закону №911-VIII від 24.12.2015 року) індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Частинами другою, третьою, четвертою, п`ятою статті 4 Закону № 1282-XII передбачено, що обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1-1 Порядку № 1078 (у редакції, чинній до 01.01.2016 року) передбачено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Згідно з пунктом 1-1 Порядку № 1078 (із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2016 № 77, застосовується з 01.01.2016 року) підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Пунктом 2 Порядку № 1078 передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

За змістом пункту 4 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Відповідно до абзаців 1, 2, 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078 (в редакції Постанови № 1013, який застосовується з 01.12.2015) у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру. До чергового підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 цього Порядку.

До 01.12.2015 року положення Порядку №1078 (пункт 10-1) передбачали, що обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації заробітної плати новоприйнятих працівників здійснюється з місяця прийняття працівника на роботу.

Аналіз вищенаведених норм права дозволяє дійти висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно - правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Враховуючи, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, механізм індексації має універсальний характер. У свою чергу, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють наступне виникнення права на отримання індексації (пункти 43-44 постанови Верховного Суду від 27.04.2021 року у справі № 380/1513/20).

Крім цього, згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19.07.2019 року у справі № 240/4911/18, від 07.08.2019 року у справі № 825/694/17, від 20.11.2019 року у справі № 620/1892/19, виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення.

Стосовно справ з подібними правовідносинами, то Верховний Суд у своїй практиці указував на те, що повноваження державних органів стосовно визначення базового місяця індексації грошового забезпечення не є дискреційними, оскільки законодавцем установлено один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень - проведення індексації грошових доходів у разі перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, встановленого законом.

Зазначені висновки Верховний Суд виклав у постановах від 29.11.2021 року у справі № 120/313/20-а, від 26.01.2022 року у справі № 400/1118/21, від 20.04.2022 року у справі № 420/3593/20, від 09.06.2022 року у справі № 600/524/21-а тощо.

Крім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що вирішення питання щодо визначення базового місяця, який належить застосувати при обчисленні індексу споживчих цін для розрахунку грошового забезпечення, сприятиме досягненню мети правосуддя та цілей ефективного захисту судом порушеного права позивача, а тому такі позовні вимоги підлягають вирішенню разом із позовними вимогами про виплату індексації грошового забезпечення та не є передчасними (постанова від 12.05.2022 року у справі № 580/3335/21, від 20.10.2022 року у справі №400/426/21 тощо).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду у суді апеляційної інстанції, позивачу у період з 29.08.2011 року по 02.02.2020 року нараховувалась та виплачувалась індексація грошового забезпечення, однак, при її розрахунку відповідач виходив з того, що протягом 2011-2020 років грошове забезпечення позивача постійно змінювалось у бік підвищення за рахунок його постійних складових, що враховано фінансовим відділенням при нарахуванні індексації.

Суд зазначає, що відповідно до вищенаведених норм, з 01.12.2015 року положення Порядку № 1078 діють із змінами, внесеними Постановою № 1013.

Верховний Суд в постанові від 27.09.2023 року у справі № 420/23176/21 звернув увагу, що за змістом пояснюючої записки до проекту Постанови № 1013 метою цього акту є внесення змін до умов оплати праці працівників установ, закладів, організацій окремих галузей бюджетної сфери, органів виконавчої влади, місцевого самоврядування, прокуратури та інших органів, а також забезпечення єдиного підходу до проведення індексації при підвищенні заробітної плати працівників. У зв`язку із цим указаною постановою удосконалено механізм проведення індексації доходів громадян, у тому числі з урахуванням періодів підвищення заробітної плати працівників (зокрема, пункт 5 викладено у новій редакції). Внесені зміни, серед іншого, передбачали не лише заміну терміну «базовий місяць» на «місяць підвищення доходу», ці зміни надали іншого значення запровадженому новому терміну із зміною алгоритму визначення такого місяця підвищення. На відміну від правил визначення «базового місяця» (яким вважався місяць, у якому відбулося підвищення мінімальної зарплати, пенсій, стипендій виплат із соціального страхування чи зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів (за рахунок постійних складових зарплати) та який визначався у разі, коли збільшувалася заробітна плата внаслідок підвищення тарифної ставки (окладу) або за рахунок будь-якої постійної складової зарплати), «місяцем підвищення доходу» є місяць, у якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів) і визначається він тільки в разі, якщо підвищена тарифна ставка (оклад). При цьому, за новими правилами зростання зарплати за рахунок інших постійних складових зарплати (без підвищення тарифної ставки чи окладу) не впливає на індексацію та не призводить до зменшення суми індексації. Термін «підвищення тарифних ставок (окладів)» для працівників бюджетної сфери за змістом запроваджених нововведень застосовується у розумінні підвищення, що здійснюється відповідно до законодавства, а не у розумінні підвищення тарифної ставки (окладу) кожному працівнику індивідуально (зокрема, у зв`язку з призначенням на посаду чи переведенням на іншу посаду), як це було передбачено попереднім механізмом індексації. Тобто за новими правилами місяць підвищення тарифних ставок (окладів) для кожного окремого працівника не визначається індивідуально. Якщо точкою відліку для обчислення індексу споживчих цін (ІСЦ) для проведення індексації за попереднім механізмом визначався базовий місяць, у якому індекс споживчих цін приймався за одиницю чи 100%, обчислення ІСЦ розпочиналося із місяця, наступного за базовим, а нарахування індексації провадилося з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін (частини третя і четверта статті 4 Закону № 1282-ХІІ), то зміни, внесені Постановою № 1013, передбачали здійснення обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації не індивідуально для кожного працівника в залежності від прийняття його на роботу та зростання його доплат та надбавок, а від моменту останнього перегляду тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає працівник. Отже, з 01.12.2015 року відправною точкою для визначення місяця підвищення й початку обчислення індексу споживчих цін (ІСЦ) наростаючим підсумком є місяць останнього підвищення тарифної ставки (окладу) за посадою, яку обіймає працівник.

За наведеного вище, суд відхиляє посилання відповідача на наявність підстав для визначення місяця підвищення доходу з урахуванням збільшення складових грошового забезпечення на підставі рішень командувача Національної гвардії України, оскільки розмір тарифної ставки (окладу) за посадою встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, в постанові від 23.08.2023 року у справі № 380/20441/21 Верховний Суд вказав, що норми Постанови № 1013 не встановлювали підвищення тарифних ставок (окладів) військовослужбовцям, а отже січень 2016 року не став для них «місяцем підвищення тарифних ставок (окладів)», з якого починається обчислення індексу споживчих цін для подальшої індексації грошового забезпечення, для цілей застосування Порядку № 1078 (зі змінами, внесеними Постановою № 1013).

Цей висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 21 березня 2023 року та від 22 березня 2023 року у справах № 620/7687/21 та №380/1730/22 відповідно.

Таким чином, у частині спірних правовідносин за період з 29.08.2011 до 01.12.2015 базовим місяцем для обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення позивача є місяць прийняття (переведення, виходу) на військову службу, а у подальшому, місяць зростання грошового забезпечення за рахунок будь-якої його постійної складової.

Водночас, починаючи з 1 грудня 2015 року відправною точкою для визначення місяця підвищення й початку обчислення індексу споживчих цін наростаючим підсумком є місяць останнього підвищення тарифної ставки (окладу) за посадою, що у спірному випадку відбулось з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців, і яка була чинною з 01.01.2008 до 01.03.2018.

Крім цього, Порядок № 1078 передбачає можливість виплати двох видів індексації грошового доходу, умовно кажучи, «поточної» та «індексації-різниці».

Суми цих індексацій можуть нараховуватися і одночасно, і окремо одна від одної.

Щодо поточної індексації, то право працівника на її отримання виникає у випадку, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який до 01.01.2016 становив 101 відсоток, а з 01.01.2016 року встановлений у розмірі 103 відсотка (абзац 2 п. 1-1, абзац 6 п. 5 Порядку № 1078).

Сума цієї індексації визначається як результат множення грошового забезпечення, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (абзац 2, 5 пункт 4 Порядку № 1078).

У цьому контексті суд звертає увагу на те, що Постановою № 1294 затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців.

Відповідно до пункту 13 Постанови № 1294 вона набрала чинності з 01.01.2008 року.

Затверджені указаною постановою посадові оклади з 01.01.2008 року не змінювались.

Вони змінилися лише у березні 2018 року на підставі Постанови № 704, яка набрала чинності 01.03.2018 року та якою установлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців.

Отже, відповідно до положень Порядку № 1078, січень 2008 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018.

Саме така правова позиція викладена Верховного Суду у постановах від 26.01.2022 у справі № 400/1118/21, від 20.04.2022 у справі № 420/3593/20 та ін., стосовно тлумачення у подібних правовідносинах пунктів 2, 5, 10-2 Порядку № 1078 при розв`язанні питання про місяць, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення.

Відповідно до матеріалів справи, відповідачем надано довідку про нараховану та виплачену позивачу індексацію грошового забезпечення за спірний період, за змістом якої вказано, що за весь період з 29.08.2011 року по 02.02.2020 року індексація розрахована із застосуванням базового місяця січень 2008 року.

Водночас, наведений розрахунок не відповідає положенням Порядку №1078, оскільки за період служби позивача до 01.12.2015 року відсутні підстави для застосування січня 2008 року як базового місяця, а з 01.03.2018 року місяцем підвищення доходу є березень 2018 року.

Крім того, на вимогу суду також надано пояснення щодо порядку розрахунку індексації грошового забезпечення, з яких вбачається, що фактично нарахована та виплачена позивачу сума індексації за період з січня 2016 року по лютий 2018 року є меншою, ніж індексація, розрахована відповідно до вимог Порядку №1078 із застосуванням січня 2008 року як місяця останнього підвищення тарифної ставки (окладу) за посадою.

Позивачем до матеріалів справи надано власний розрахунок належної до виплати індексації грошового забезпечення, яку обчислено із застосуванням місяця підвищення доходу січень 2008 року, наростаючим підсумком, починаючи з серпня 2011 року по лютий 2020 року, що також є помилковим з огляду вищенаведені положення чинного законодавства та правові позиції Верховного Суду.

Суд виходить з того, що право працівника на отримання індексації виникає у випадку, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який у спірний період становив 101 відсоток до 01.01.2016 року, та 103 відсотка після цієї дати (абзац 2 п. 1-1, абзац 6 п.5 Порядку № 1078).

Сума цієї індексації визначається як результат множення грошового забезпечення, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Згідно даних особистих карток на грошове забезпечення ОСОБА_1 , за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року розмір грошового забезпечення позивача перевищував прожитковий мінімум, встановлений для працездатних осіб у відповідному періоді, отже, розрахунок індексації здійснюється в межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Розмір індексації, розрахований відповідно до Порядку №1078, за грудень 2015 року становить 2302,64 грн (базовий місяць січень 2008 року; перевищення порогу індексації відбулось у лютому 2008 року; коефіцієнт індексації, обчислений наростаючим підсумком, 0,027 (2,7%); індексація грошового забезпечення здійснюється з квітня 2008 року).

Розрахований аналогічним чином розмір індексації за інші періоди становить: січень-квітень 2016 року 2359,14 грн; травень 2016 року 2482,40 грн; червень-листопад 2016 року 2710,05 грн; грудень 2016 року лютий 2017 року 3177,60 грн; березень-квітень 2017 року 3360,00 грн; травень 2017 року 3536,40 грн; червень-серпень 2017 року 3730,06 грн; вересень-листопад 2017 року 3896,78 грн; грудень 2017 року лютий 2018 року 4258,75 грн.

Отже, за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року розмір індексації становить 85 927,87 грн.

Разом з тим, судом першої інстанції правильно встановлено, що за вказаний період відповідач виплатив позивачу індексацію в розмірі 533,79 грн, що не відповідає положенням Порядку №1078, отже, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням місяця підвищення доходу для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, є обґрунтованими та підлягали задоволенню.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що за період служби позивача з 29.08.2011 року по 30.11.2015 року, були відсутні підстави для застосування січня 2008 року як місяця підвищення доходу для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення за вказаний період, оскільки чинні до 01.12.2015 року положення Порядку №1078 передбачали, що базовим місяцем для обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення є місяць прийняття (переведення, виходу) на військову службу, а у подальшому, місяць зростання грошового забезпечення за рахунок будь-якої його постійної складової.

Отже, були відсутні підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 29.08.2011 року по 30.11.2015 року із застосуванням місяця підвищення доходу для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.

З матеріалів справи встановлено, що у період з 29.08.2011 року по 30.11.2015 року позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення, однак, з урахуванням базового місяця серпень 2011 року (місяць, в якому позивач почав проходити військову службу у відповідача) індексація вперше виникає з травня 2012 року, а внаслідок підвищення посадового окладу в грудні 2011 року (що вбачається з довідки про розміри основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення позивача за період з 29.08.2011 року по 02.02.2020 року), індексація виникає у квітні 2014 року.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач протиправно не нараховував та не виплачував позивачу індексацію грошового забезпечення за період служби з 29.08.2011 року по 30.11.2015 року в розмірі, встановленому Порядком №1078 в редакції до внесення змін Постановою №1013, а тому були наявні підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період.

За матеріалами справи встановлено, що за період служби з 01.03.2018 року по 02.02.2020 року відповідач виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення, вказаний факт підтверджено довідкою щодо виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 , яка долучена до матеріалів справи (а.с.64-65).

Щодо виплати «індексації-різниці», суд зазначає, що абзаци 3, 4 пункту 5 Порядку №1078 у редакціях, які були чинними та підлягали застосуванню у період з 01.12.2015 по 02.02.2020, передбачали обставини, за наявності яких у місяці підвищення доходу індексація (не)нараховується, а саме:

- сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 3);

- сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 4).

Якщо у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) сума цієї індексації нараховується, то абзац 6 пункту 5 Порядку №1078 додатково указує, що ця сума індексації-різниці виплачується до наступного підвищення тарифних ставок (окладів) і до неї надалі додається поточна індексація, яка складається, коли величина індексу споживчих цін перевищує поріг індексації у розмірі 103 відсотки.

Системний аналіз пункту 1, абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дає підстави зробити висновок, що нарахування й виплата суми індексації-різниці мають щомісячний фіксований характер, гарантуються законом і є обов`язковими для підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності і господарювання, а також для фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

З урахуванням того факту, що 1 березня 2018 року набрала чинності Постанова №704, якою були встановлені нові розміри окладів військовослужбовців, та з огляду на правила, встановлені пунктами 5, 10-2 Порядку №1078, березень 2018 року став місяцем підвищення доходу позивача, за яким слід здійснювати обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації грошового забезпечення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 23.03.2023 року у справі №400/3826/21, від 29.03.2023 року у справі №380/5493/21, від 06.04.2023 року у справі №420/11424/21, від 20.04.2023 року у справі №320/8554/21, від 06.07.2023 року у справі №560/6682/22 тощо.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не нараховував і не виплачував позивачу індексацію - різницю за період з 01.03.2018 по 02.02.2020. Водночас позивач наполягав на тому, що має право на отримання індексації-різниці, і що це право відповідач порушив через виплату індексації грошового забезпечення не в повному розмірі.

З огляду на абзац 4 пункту 5 Порядку №1078 позивач (військовослужбовець) має право на отримання суми індексації-різниці за умови, якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року.

Якщо ця умова наявна, то розмір належної індексації-різниці визначається як різниця між сумою можливої індексації і розміром підвищення доходу.

Верховний Суд у вищезазначених справах №400/3826/21, №380/5493/21, №420/11424/21, №320/8554/21, №560/6682/22, дійшов висновку, що для правильного застосування абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078, буквальний спосіб тлумачення цих норм свідчить про те, що для їхнього застосування суд повинен встановити:

- розмір підвищення доходу позивача в березні 2018 року (А);

- суму можливої індексації грошового забезпечення позивача в березні 2018 року (Б);

- чи перевищує розмір підвищення доходу (А) суму можливої індексації (Б).

Розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) визначається як різниця між сумою грошового забезпечення в березні 2018 року та сумою грошового забезпечення в лютому 2018 року.

В обидві ці суми враховуються складові грошового забезпечення, які не мають разового характеру (речення 2 абзацу 5 пункт 5 Порядку №1078).

Сума можливої індексації грошового забезпечення в березні 2018 року (Б) визначається як результат множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, актуального для березня 2018 року, на величину приросту індексу споживчих цін у березні 2018 року, поділений на 100 відсотків (абзац 5 пункту 4 Порядку №1078).

Якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року (Б), то це є підставою для нарахування й виплати позивачу індексації-різниці до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) або до дати звільнення зі служби.

Як уже було зазначено, у такому випадку відповідно до абзацу 4 пункту 5 Порядку №1078 сума індексації-різниці в березні 2018 року розраховується як різниця між сумою можливої індексації (Б) і розміром підвищення доходу (А).

За змістом п.12 Інструкції №638 (чинної станом на лютий - березень 2018 року) виплата грошового забезпечення військовослужбовцям за поточний місяць здійснюється щомісяця до 20 числа. У ці терміни проводяться виплати грошового забезпечення за перерахунками у зв`язку з присвоєнням (позбавленням) військового звання, призначенням на інші посади, змінами розмірів процентної надбавки за вислугу років тощо.

З особистої картки на грошове забезпечення №203 за 2018 рік ОСОБА_1 судом встановлено, що у лютому 2018 року грошове забезпечення позивача складалось з таких складових, що не мають разового характеру:

- посадовий оклад - 685,00 грн;

- оклад за військове звання - 45,00 грн;

- надбавка за вислугу років 20% - 146,00 грн;

- НВОВЗ 50% - 438,00 грн;

- премія 150% - 7877,50 грн.

Всього нараховано 9191,50 грн.

У березні 2018 року грошове забезпечення позивача складалось з таких складових, що не мають разового характеру:

- посадовий оклад 2910,00 грн;

- оклад за військове звання 740,00 грн;

- надбавка за вислугу років 30% - 1095,00 грн;

- НВОВЗ 20% - 949,00 грн;

- премія 120% - 3497,50 грн.

Всього нараховано 9191,50 грн.

Отже, грошове забезпечення позивача з урахуванням постійних його складових з березня 2018 року не змінилось.

Розрахунок величини приросту індексу споживчих цін за період з лютого 2008 року по березень 2018 року наведений судом вище.

Шляхом множення вищевказаних показників (1,027 х 1,038 х 1,031 х 1,013 х 1,013 х 1,017 х 1,015 х 1.021 х 1,029 х 1,015 х 1,014 х 1,014 х 1,011 х 1,014 х 1,011 х 1,027 х 1.019 х 1,035 х 1,016 х 1,033 х 1,013 х 1,012 х 1,020 х 1,033 х 1.038 х 1.014 х 1,037 х 1,024 х 1,019 х 1,030 х 1,031 х 1,053 х 1,108 х 1.140 х 1.022 х 1,016 х 1,058 х 1.040 х 1,038 х 1.037 х 1.031 х 1,031 х 1,034 = 3,533) наростаючий індекс споживчих цін визначається у розмірі 353,3%.

Керуючись формулою розрахунку величини приросту індексу споживчих цін, наведеною у додатку 1 до Порядку №1078, величина приросту індексу споживчих цін з січня 2008 року по березень 2018 року: дорівнює 253,3% (353,3% (наростаючий індекс споживчих цін) - 100%).

Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» у 2018 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762 гривні, з 1 липня - 1841 гривня, з 1 грудня - 1921 гривня.

За формулою, визначеною абзацом 5 п. 4 Порядку № 1078, сума можливої індексації за березень 2018 року розраховується наступним чином: прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.03.2018 помножити на величину приросту індексу споживчих цін та поділити на 100.

Таким чином, сума можливої індексації у березні 2018 року складає 4 463,15 грн (1762 грн х 253,30%/ 100).

Отже, розмір доходу позивача у місяці підвищення його посадового окладу у березні 2018 року (0 грн), відповідно до Постанови № 704, не перевищує суму індексації, що склалась у місці підвищення доходу (4 463,15 грн), у зв`язку з чим, починаючи з березня 2018 року сума індексації грошового забезпечення позивача, з урахуванням абзаців 3, 4 п. 5 Порядку № 1078 має виплачуватися у розмірі 4 463,15 грн до моменту наступного підвищення посадового окладу чи до дня звільнення.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог позивача про визнання протиправними дій відповідача у відношенні до нього щодо не нарахування та не виплати у повному обсязі індексації грошового забезпечення у період з 01.03.2018 року по 02.02.2020 року, та про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 02.02.2020 року відповідно до абзацу 4 пункту 5 Постанови № 1078.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача з відповідача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати, суд зазначає таке.

Приписами статті 2 Закону № 2050-ІІІ визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цього Закону. Під доходами у Законі № 2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України, і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Така сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону № 2050-ІІІ).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (статті 4 Закону №2050-ІІІ).

Згідно із статтею 34 Закон України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Пунктами 2, 3 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (далі - Положення) унормовано, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється у спосіб множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Зі змісту статті 1 Закону № 2050-ІІІ випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Згадані вище статті 2, 3 Закону № 2050-ІІІ встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, визначення поняття доходи для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.

Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

У пункті 4 цього Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів.

За такої умови слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи і пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1- 3 вказаного Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2017 року № 21-2003а16, постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2023 року у справі №280/6445/19 тощо.

Наявність вини відповідного органу, який мав обов`язок виплатити дохід на користь особи, також не визначена як обов`язкова умова для нарахування та виплати компенсації, щодо якої у спірних відносинах виник спір, і це узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 01.05.2023 року у справі №380/23651/21.

Відтак, наявні підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплати позивачу компенсацію відповідно до Закону №2050-ІІІ на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати.

Наведені висновки узгоджуються із позицією, висловленою Верховним Судом, зокрема, у постановах від 29.10.2020 року у справі № 0840/3175/18(пр/280/36/18), від 30.09.2020 року у справі №280/676/19, від 22.09.2020 року у справі №280/1447/19, від 26.10.2023 року у справі №280/6445/19.

Таким чином, з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та з метою дотримання судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період служби з 29.08.2011 року по 30.11.2015 року в розмірі, встановленому Порядком №1078 в редакції до внесення змін Постановою №1013; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період служби з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період служби з 01.03.2018 року по 02.02.2020 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 Постанови №1078, а також зобов`язання відповідача нарахувати та виплати позивачу компенсацію відповідно до Закону №2050-ІІІ на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апеляційний суд дослідивши апеляційну скаргу позивача щодо відмови у призначенні компенсації з надання правової допомоги зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 05.06.2018 року у справі №904/8308/17 встановлено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 року у справі №826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно із практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача до позовної заяви надано наступні документи:

- копія договору про надання правової (юридичної) допомоги №б/н від 23.02.2022 року;

- копія Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №4539 від 19.09.2012 року;

- копія квитанції про отримання грошових коштів за надання правової (юридичної) допомоги за договором від 23.02.2022 року на суму 2000 грн (а.с.30-32).

Відповідно до підпункту 1.1. пункту 1 договору про надання правової (юридичної) допомоги №б/н від 23.02.2022 року Адвокат зобов`язується надавати правову допомогу за окремими дорученнями Клієнта.

Пунктом 2 договору передбачені додаткові права і обов`язки сторін, так Адвокат зобов`язується реалізовувати права та обов`язки за договором, керуючись виключно інтересами Клієнта на користь якого укладено договір.

Підпунктом 2.3. пункту 2 договору Клієнт зобов`язується сплатити гонорар Адвокату чи його заступнику в розмірі та в строк згідно цього договору; відшкодувати Адвокату фактичні витрати, які не були обумовлені кошторисом доручення, але які Адвокат поніс, і які були необхідні для належного виконання доручення, та які підтверджуються витратними документами (проїзні квитки, квитанції, чеки т.п.)

Підпунктом 4.1. пункту 4 договору передбачено, що Адвокату виплачується аванс у розмірі 2000 грн.

Підпунктом 4.2. пункту 4 договору визначено, що у разі задоволення позовних вимог клієнта, останній додатково зобов`язується сплатити адвокату гонорар у розмірі 20 відсотків від суми отриманих коштів в результаті задоволення позовних вимог клієнта

Підпунктом 5.1. пункту 5 договору передбачено, що за невчасну оплату бажаного результату Клієнта відповідно до доручення згідно цього договору, а рівне безпідставне залишення звіту виконаного доручення без необхідних мотивованих зауважень про прийняття доручення, Клієнт сплачує неустойку (пеню) в розмірі 0,1% від суми передбачуваного до оплати або частково оплаченого гонорару з урахуванням індексу інфляції.

Таким чином вказане положення договору не містить фіксованого розміру гонорару, який повинен бути сплачений адвокату за надання правової юридичної) допомоги.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що ані адміністративний позов, ані в договорі про надання правової допомоги, а ні у доданих до нього документах не зазначено обсяг послуг, витрачений час.

Крім того, вказана категорія справ є типовою та поширеною, а спірні правовідносини зрозумілими та нескладними, судом першої інстанції справа розглянута у спрощеному (письмовому) провадженні, а тому наданими доказами в їх сукупності не підтверджено обґрунтованість витрат позивача на правничу допомогу у цій справі.

З урахуванням наведених вище обставин в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції прийняв правомірне рішення, а підстави для його скасування відсутні.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки та незгоди з доказами.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання про можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року в адміністративній справі №280/1013/23 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року в адміністративній справі №280/1013/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак