Справа № 460/14013/23
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2024-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

16 липня 2024 року

м. Київ

справа №460/14013/23

адміністративне провадження № К/990/24390/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Уханенка С.А.,

суддів - Кашпур О.В., Прокопенка О.Б.,

перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині ненарахування та невиплати йому одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14 червня 2023 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2024 року скасовано рішення суду першої інстанції та відмовлено у позові.

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2024 року попередню касаційну скаргу повернуто особі, яка її подала, на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

20 червня 2024 року ОСОБА_1 повторно надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2024 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права. Заявник, посилаючись на положення пунктів 2, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Предметом спору у цій справі є зобов`язання військової частини нарахувати та виплатити військовослужбовцю одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби.

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

За приписами пункту 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Вирішуючи спір та скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині, суд апеляційної інстанції застосував висновок Верховного Суду викладений у постанові від 24 січня 2024 року у справі № 140/1143/23.

Так, суд апеляційної інстанції зазначив, що обставинами справи встановлено, що позивач звільнений з військової служби у запас за підпунктом "г" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Суд апеляційної інстанції зауважив, що текстуальний виклад норм статті 26 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», які передбачають можливість звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, є бланкетним, адже в них подається посилання на підзаконний нормативний акт Кабінету Міністрів України (постанова № 413), в якому мають бути визначені ті умови (причини, обставини), за яких військовослужбовець може реалізувати своє право на звільнення зі служби. Зокрема, підстава для звільнення зі служби, про яку йде мова, передбачена: у підпункті «в» пункту 3 частини другої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у підпункті «ґ» пункту 1 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у підпункті «ґ» пункту 1 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Прикметно те, що звільнення з цих підстав з військової служби не пов`язується з особливим періодом та/або воєнним станом, (що має пояснення, коли зіставити ці підстави з датою ухвалення Постанови № 413, а також редакцією абзацу другого частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що діяла на дату звільнення позивача).

Інша ситуація з підставами для звільнення з військової служби через «сімейні обставини або інші поважні причини», які передбачені, зокрема, у підпункті «г» пункту 1, підпункті «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у підпункті «ґ» пункту 2, підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у підпункті «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону №України «Про військовий обов`язок і військову службу» і які якраз стосуються особливого періоду та воєнного стану. Як можна побачити, текстуальний виклад цих нормативних підстав в названій статті Закону не має посилання на акт Кабінету Міністрів України чи інший нормативний (підзаконний) акт, натомість «сімейні обставини або інші поважні причини», які дозволяють військовослужбовцеві звільнитися з військової служби під час дії особливого періоду або під час дії воєнного стану, визначені безпосередньо у тексті Закону. Тому відсутні підстави для застосування Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, які затверджені Постановою № 413, як, власне, («бланкетної») умови для звільнення зі служби (зокрема, відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»), а звідси - для застосування абзацу другого частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в цілях виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, яка якраз пов`язувалася з підставами, визначеними у постанові № 413.

Така правова позиція відповідає врахованому висновку Верховного Суду у справі № 140/1143/23.

Наведене спростовує доводи заявника про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Суд відхиляє аргументи ОСОБА_1 про неподібність спірних правовідносин, оскільки це не відповідає змісту заявлених ним позовних вимог. Водночас Суд ураховує доводи, які заявник указав відповідно до пункту «в» частини п`ятої статті 328 КАС України, з посиланням на те, що справа має для нього виняткове значення. Проте такі мотиви є індивідуальними обставинами, що стосуються конкретного випадку, однак не є вмотивованою підставою для відступу від висновку Верховного Суду, сформованому щодо відповідної норми у подібних правовідносинах та надалі застосованого судом апеляційної інстанції.

Верховний Суд зазначає, що оскарження судового рішення з підстав необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції полягає у аналізі аргументів Верховного Суду, що стали підставою для такого висновку та викладення обґрунтування щодо іншого підходу до застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах.

Проте заявник касаційної скарги фактично не погоджується з позицією суду апеляційної інстанції, проте не наводить вмотивованих аргументів щодо саме застосування норми права, відмінного ніж у висновку Верховного Суду.

Інші мотиви касаційної скарги є загальними та мають оціночний характер і не спростовують висновки суду апеляційної інстанції, зроблені ним на підставі висновків Верховного Суду, що за приписами частини п`ятої статті 242 КАС України обов`язкові до застосування.

Враховуючи те, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер, Верховний Суд погоджується висновками суду апеляційної інстанції, що відповідають висновкам Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, за обставин, установлених у цій справі. Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

За таких обставин, Суд не вирішує питання поновлення пропущеного процесуального строку.

Керуючись статтями 248, пунктом 6 частини першої 333 КАС України, Суд

У Х В А Л И В :

1. У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, відмовити.

2. Копію ухвали направити заявнику за допомогою підсистеми ЄСІТС "Електронний кабінет" (у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: С.А. Уханенко

Судді: О.В. Кашпур

О.Б. Прокопенко