Справа № 140/31780/23
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/31780/23 пров. № А/857/4601/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Виконавчого комітету Луцької міської ради на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року (головуючий суддя Смокович В.І.), ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в м.Луцьк у справі № 140/31780/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

12.10.2023 ОСОБА_1 (далі позивач) подано позов до суду до виконавчого комітету Луцької міської ради (далі - виконавчий комітет ЛМР, відповідач), в якому просив визнати протиправними дії щодо відмови у наданні пільгового проїзду в громадському транспорті (автобусах, тролейбусах), як вимушено переселеній особі з пільговою категорією «особа з інвалідністю ІІІ групи» та зобов`язати відповідача надати пільговий проїзд в громадському транспорті (автобус, тролейбус) на території Луцької міської територіальної громади шляхом видачі електронного квитка для пільгового проїзду громадським транспортом.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року позов задоволено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є особою на яких розповсюджується право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, а, відтак, підпадає під дію пункту 7 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Відповідно до ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року №354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» позивач, як інвалід IIІ групи та ветеран війни має право на пільговий проїзд на міському пасажирському транспорті загального користування (автобусах) та приміських маршрутах.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що виконавчий комітет Луцької міської ради не наділений повноваженнями щодо видачі пільгових електронних квитків для проїзду у громадському транспорті. Право позивача на безкоштовний пільговий проїзд в громадському транспорті (тролейбус) не порушено, так як 09.08.2023 видано ОСОБА_1 , персоніфікований електронний квиток номер 01103-22710-2 з категорії «Пільговий Т», ВПО. Однак, суд не надав оцінку даним обставинам та доказам, та протиправно зобов`язав відповідача видати електронний квиток для пільгового проїзду громадським транспортом не лише автобусом, а і тролейбусом при наявності такого пільгового електронного квитка у позивача. ОСОБА_1 має можливість користуватися на пільгових умовах послугами громадського транспорту (автобус), за умови його звернення до Оператора електронних систем, до повноважень якого належить видача електронних пільгових квитків пільговій категорії громадян.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 , виданого Київським РВ ДМЦ УМВС України в Донецькій області 05.08.1998 року. Є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 22.10.2007.

ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 1) і має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що стверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , яке видане 14.07.2020 Львівською адміністрацією.

Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 09.08.2023 №764-, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 , в той час як фактичним місцем проживання/перебування є АДРЕСА_2 .

У зв`язку з наміром використати свої права щодо безкоштовного проїзду у громадському транспорті, у серпні 2023 року, позивач звернувся до виконавчого комітету Луцької міської ради із заявою про надання йому пільгового проїзду у громадському транспорті (автобус, тролейбус).

За результатами розгляду заяви позивача щодо надання пільгового проїзду в громадському транспорті (автобус, тролейбус) як вимушено переселеній особі з пільговою категорією «особа з інвалідністю ІІІ групи» ОСОБА_1 надіслано лист №/2352/2023 від 21.08.2023, яким відмовлено у наданні пільгового проїзду на території Луцької міської територіальної громади у зв`язку з тим, що рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 07.12.2022 №663-1 «Про перелік категорій громадян, що зареєстровані в місті Луцьку та інших населених пунктах, що належать до Луцької міської територіальної громади, і яким бездотаційно буде надаватись безоплатний проїзд при здійсненні перевезень громадським транспортом (автобус, тролейбус) у 2023 році при пред`явленні відповідного посвідчення та електронного квитка)» затверджено перелік громадян, які мають право на пільговий проїзд у громадському транспорті (автобус, тролейбус), проте в ньому відсутня пільгова категорія «особа з інвалідністю ІІІ групи» на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах для вимушено переселених осіб.

Вважаючи дії виконавчого комітету Луцької міської ради щодо відмови у наданні пільгового проїзду в громадському транспорті (автобусах, тролейбусах), як вимушено переселеній особі з пільговою категорією «особа з інвалідністю ІІІ групи» протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з таких мотивів.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі - Закон №280) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Частиною першою статті 10 Закону №280 передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи (частина перша статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно з підпунктом 10 пункту «а» частини першої статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад серед визначених власних (самоврядних) повноважень віднесено затвердження маршрутів і графіків руху, правил користування міським пасажирським транспортом незалежно від форм власності, узгодження цих питань стосовно транзитного пасажирського транспорту у випадках, передбачених законодавством.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулюють норми Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-III (далі - Закон №2344-III).

Відповідно до статті 7 Закону №2344-ІІІ забезпечення організації пасажирських перевезень покладається, зокрема, на міських, приміських і міжміських автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі території однієї територіальної громади, - на виконавчий орган ради, що представляє інтереси відповідної територіальної громади.

Відповідно до положень статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

За змістом пунктів 1, 6 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту тощо визначаються виключно законами України.

Право громадян на пільговий проїзд громадським транспортом передбачено чинними законами та підзаконними актами - Законами України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про охорону дитинства», а також постановами Кабінету Міністрів України «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» від 17.05.1993 №354, «Про поліпшення виховання, навчання, соціального захисту та матеріального забезпечення дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування» від 05.04.1994 №226.

Аналізуючи вказане, апеляційний суд дійшов висновку, що норми вказаних Законів та підзаконних актів, зокрема, закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян щодо пільгового перевезення в міському транспорті загального користування та є нормами прямої дії.

Згідно абзацу 2 статті 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Відтак, поняття ветеранів війни є ширшим та включає в себе статуси учасника бойових дій, особа з інвалідністю внаслідок війни та учасник війни.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

Згідно з п. 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. № 302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Відповідно до статті 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особи з інвалідністю І та II групи, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю І групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю І групи або дитину з інвалідністю), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

Згідно п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року №354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» введено безплатний проїзд для пенсіонерів за віком на міському пасажирському транспорті загального користування (крім метрополітену і таксі) та приміських маршрутах.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є особою на яку розповсюджується право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, що підтверджується копією посвідчення серія НОМЕР_2 , яке видане 22.10.2007, а, відтак, підпадає під дію пункту 7 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Також, як інвалід IIІ групи та ветеран війни має право на пільговий проїзд на міському пасажирському транспорті загального користування (автобусах) та приміських маршрутах.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що п.1 Постанови КМУ № 555 від 16.08.1994 року передбачено поширення чинності постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 р. № 354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» на інвалідів. Проте, Постанови КМУ від 17 травня 1993 р. № 354 та № 555 від 16.08.1994 року є підзаконними актами, в той час як Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» є нормативним актом і має вищу юридичну силу.

Апеляційний суд зауважує, що Закону України «Про місцеве самоврядування» не наділяє відповідача повноваженнями щодо зменшення або звуження соціальних гарантій, зокрема, встановлення порядку та умов безоплатного проїзду для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Апеляційний суд також приймає до уваги, що виконавчий комітет Луцької міської ради листом від 19.02.2024 №1.1-8/834/2024 повідомив ОСОБА_1 про можливість отримання пільгового електронного квитка для проїзду в громадському транспорті (автобус) відповідно до рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 18.12.2023 №759-1 «Про перелік категорій громадян, яким буде надаватись безплатний проїзд при здійсненні перевезень пасажирів громадським транспортом (тролейбус, автобус) Луцької міської територіальної громади у 2024 році», про що вказав відповідач в апеляційній скарзі.

Таким чином, станом на день звернення позивача до суду першої інстанції із зазначеним позовом, таке рішення стосовно безоплатного проїзду у громадському транспорті (автобусі), на яке мав право позивач, виконавчим комітетом Луцької міської ради не ухвалювалося, і відсутність такого рішення органу місцевого самоврядування стало причиною звернення позивача до суду за захистом таких прав, оскільки це впливало на звуження його соціальних прав.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість дій виконавчого комітету Луцької міської ради з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29)

Відтак, апеляційний суд відхиляє доводи скаржника, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі стосуються незгоди з прийнятим рішенням суду першої інстанції, на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог, на основі встановлених фактичних обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Луцької міської ради залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року у справі № 140/31780/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко