Справа № 460/5003/24
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2024-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

17 липня 2024 року м. Рівне №460/5003/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач-1, ГУ ПФУ в Рівненській області), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі відповідач-2, ГУ ПФУ у Вінницькій області), в якому просила:

- визнати протиправним рішення відповідача-2 від 31.10.2023 №51 про відмову у перерахунку пенсії;

- зобов`язати відповідача-1 провести з 07.07.2023 перерахунок пенсії «Перехід на інший вид пенсії» згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказала, що 07.07.2023 вона звернулася до ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою про перехід на інший вид пенсії, а саме із пенсії по інвалідності на пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», до якої долучила необхідні документи. З отриманої в подальшому інформації від відповідача-1 вона дізналася, що подана нею заява була задоволена. Разом з тим, у грудні 2023 року вона отримала від відповідача-1 копію спірного рішення про відмову у перерахунку належної їй пенсії. Не погоджуючись з таким рішенням пенсійного органу та спростовуючи наведені у ньому висновки, позивач зазначила, що вона зареєстрована та проживає у смт Томашгород Рокитнівського (нині Сарненського) району Рівненської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, що підтверджується відповідною довідкою органу місцевого самоврядування. Крім того, її право на пільгове пенсійне забезпечення підтверджується посвідченням особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи. На підставі наведеного позивач вважає, що вона має право на зниження пенсійного віку на максимальну величину 6 років. Звернула увагу на те, що у період навчання у Львівському державному університеті ім. І. Франка місцем її проживання було також смт Томашгород Рокитнівського (нині Сарненського) району Рівненської області, що підтверджується довідкою органу місцевого самоврядування, у зв`язку з чим кімнати (ліжко-місця) в гуртожитку вона не отримувала та місця реєстрації не змінювала. Таким чином, вважаючи наявним у себе право на отримання пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а оскаржувану відмову протиправною, позивач просила позов задовольнити.

Ухвалою суду від 16.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі №460/5003/24 та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою суду у відповідачів витребувано додаткові докази у справі.

30.05.2024 через підсистему «Електронний суд» від відповідача-1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким пенсійний орган позовні вимоги не визнав. На підтвердження заявлених заперечень відповідач-1 зазначив, що оскаржуване у справі рішення приймалося ГУ ПФУ у Вінницькій області за принципом екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань. Наголосив, що проживання позивача на території, яку обслуговує ГУ ПФУ в Рівненській області, не може бути підставою для зобов`язання цього органу вчиняти певні дії, оскільки основним фактором є визначення органу, яким прийнято спірне рішення, що є предметом розгляду у цій справі та стало підставою для звернення позивача з позовом до суду. Разом з тим, пояснив, що виникнення права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, з огляду на зміст статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зниження пенсійного віку залежить від рівня радіоактивного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи. Пенсійний орган зауважив, що належне позивачу посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи хоча й підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», однак не є єдиним документом для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку. Відповідач-1 звернув увагу, що підстави для зарахування до періоду проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення періоду з 26.04.1986 по 30.11.2001, згідно з довідкою від 08.05.2023 №837, виданою Томашгородським старостинським округом №1 Рокитнівської селищної ради, відсутні, оскільки відповідно до диплому серії НОМЕР_1 від 30.06.1992, у вищевказаний період, а саме з 01.09.1987 по 29.06.1992, вона навчалася на денній формі у Львівському державному університеті ім. І. Франка (населений пункт, який не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення). При цьому стверджує, що факт реєстрації позивача у смт Томашгород Сарненського району Рівненської області не свідчить про те, що вона фактично проживала протягом відповідного періоду у вказаному населеному пункті. Окрім того, згідно з даними трудової книжки позивача, у період з 15.08.1992 по 29.08.2007 вона працювала у Городоцькій ЗОШ №2 І-ІІІ ступенів, що розташована у м. Городок Львівської області, яке також не належить до зони гарантованого добровільного відселення. А тому, відповідач-1 вважає, що позивачем не підтверджено факту проживання (роботи) на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3-х років, у зв`язку з чим у неї відсутнє право на переведення з одного виду пенсій на інший, а саме на пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Між тим, відповідач-1 наголосив на пропуску позивачем строку звернення до суду із відповідним позовом, у зв`язку з чим, на переконання пенсійного органу, останній не підлягає розгляду судом. З огляду на наведене, відповідач-1 вважає прийняте ГУ ПФУ у Вінницькій області рішення про відмову позивачу у перерахунку пенсії правомірним, у зв`язку з чим просив у задоволенні позову відмовити повністю.

19.06.2024 відзив на позовну заяву до суду подало також ГУ ПФУ у Вінницькій області, за змістом якого не погодилося з доводами позивача, викладеними у позовній заяві, у повному обсязі та вважає такі вимоги безпідставними. В обґрунтування своїх заперечень пенсійний орган вказав, що 07.07.2023 позивачем було подано до ГУ ПФУ в Рівненській області заяву про перерахунок пенсії з виду на вид, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 31.10.2023, за принципом екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, ГУ ПФУ у Вінницькій області розглянуто вказану заяву та додані до неї документи і прийнято рішення №51 про відмову у перерахунку пенсії. На підтвердження правомірності спірного рішення, відповідач-2 навів доводи та аргументи, аналогічні викладеним у відзиві відповідача-1. При цьому наголосив, що при прийнятті оскаржуваного рішення Управління діяло в межах повноважень, визначених чинним тоді законодавством, а тому відсутні правові підстави вважати, що вчинено будь-які протиправні дії відносно позивача. Також, звернув увагу суду на те, що позивачем подано позовну заяву 08.05.2024, а позовні вимоги вона просить задовольнити з 07.07.2023, що, як вважає відповідач-2, свідчить про недотримання строку звернення до адміністративного суду. За наведених обставин, пенсійний орган просив відмовити у задоволенні позову повністю.

В силу приписів частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши наявні у справі матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду й вирішення спору по суті, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 17.12.2019 (а.с. 10).

07.07.2023 позивач звернулася до Гу ПФУ в Рівненській області із заявою про перерахунок пенсії, вид перерахунку перехід на інший вид пенсії, а саме на пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с. 93-95).

Вказана заява розглянута за принципом екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань Гу ПФУ у Вінницькій області, за наслідками чого 31.10.2024 останнім прийнято спірне рішення №51 про відмову у перерахунку пенсії.

В оскаржуваному рішенні органом Пенсійного фонду зазначено, зокрема, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви:

- «зарахувати до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення період з 26.04.1986 по 30.11.2001 згідно довідки від 08.05.2023 №837, виданої Томашгородським старостинським округом №1 Рокитнівської селищної ради, відсутні, оскільки відповідно до диплома серії НОМЕР_1 від 30.06.1992 у вищевказаний період, а саме з 01.09.1987 по 29.06.1992 заявниця навчалася в Львівському державному університеті ім. І. Франка (населений пункт, який не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення);

- висновок: відмовити в перерахунку пенсії «Перехід на інший вид пенсії» згідно Закону України №796-12, ст. 55 (Категорії осіб, які постраждали внаслідок ЧК) так як відсутні законні підстави» (а.с. 9).

Вважаючи таку відмову у перерахунку пенсії протиправною, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 46 Основного Закону України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право на отримання пенсії як складова права на соціальний захист є конституційним правом громадян.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-XII), громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Види державних пенсій передбачено статтею 2 Закону №1788-XII, відповідно до якої за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

При цьому, особам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором (…) (стаття 6 Закону №1788-XII).

Положення аналогічного змісту закріплено також у частині першій статті 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV), який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (…).

Відповідно до статті 15 Закону №1788-XII, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Так, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі Закон №796-XII).

Статтею 49 Закону №796-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді:

а) державної пенсії;

б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Після 01.01.2015 додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, особам, віднесеним до категорії 4, не встановлюється.

У свою чергу, умови призначення пенсії за віком установлено статтею 26 Закону №1058-IV.

Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року не менше 28 років, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року 29 років, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року 30 років (…).

Судом встановлено, що на день звернення до відповідача-1 із заявою про перерахунок пенсії (07.07.2023) позивач досягла повних 54 років та мала страховий стаж 36 років 4 місяці 21 день.

Зазначені обставини не заперечуються сторонами, а також підтверджуються змістом оскаржуваного рішення і відзивів на позовну заяву.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ, особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Суд звертає увагу на те, що за змістом примітки до абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ, для встановлення початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки постійне проживання або робота в зоні гарантованого добровільного відселення протягом усього періоду з моменту аварії по 31.07.1986 не є обов`язковим; достатньо того, щоб особа, яка звернулася за призначенням пенсії, постійно проживала або працювала у вказаній зоні певний час у період з моменту аварії (тобто, з 26.04.1986) до 31.07.1986.

Аналогічна правова позиція щодо встановлення початкової величини зниження пенсійного віку висловлена Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 у справі №556/1153/17.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше (частина друга статті 55 Закону №796-XII).

Таким чином, з наведеного слід дійти висновку, що особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії до 01.01.1993 протягом не менше 3-х років, має право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. При цьому постійне проживання або постійна праця такої особи у зазначеній зоні з моменту аварії (тобто з 26.04.1986) до 31.07.1986, незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 2 повні роки (починаючи з 26.04.1986) проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років.

Тобто, максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, не може перевищувати 6-ти років.

Суд також враховує, що механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі Порядок №22-1).

Так, за змістом підпункту 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, зокрема, документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, а саме (…) потерпілим від Чорнобильської катастрофи:

- документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;

- посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону №796-ХІІ);

При прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зокрема, реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта (пункт 4.2 розділу IV Порядку №22-1).

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію (…). Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження (…) (пункт 4.7 розділу IV Порядку №22-1).

Спірним у межах даної судової справи є питання наявності у позивача права на перерахунок пенсії шляхом переходу на інший вид пенсії за віком на умовах статті 55 Закону №796-XII, тобто зі зменшенням пенсійного віку з огляду на тривалість її проживання/роботи у зоні гарантованого добровільного відселення, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 15 Закону №796-ХІІ, підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення органами місцевого самоврядування.

Тобто, факти проживання/роботи особи на території зон радіоактивного забруднення засвідчуються довідками органів місцевого самоврядування та підприємств, установ, організацій (військкоматів) відповідно.

Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18), від 10.04.2019 у справі №162/760/17 (№14-550цс18) та постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №381/3359/17 (№61-16015св18).

При цьому, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт її проживання (роботи), а не реєстрації у певній зоні радіоактивного забруднення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №572/245/17.

Положеннями частини третьої статті 65 Закону №796-ХІІ визначено, що документами, які підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

У свою чергу, нормами частини першої статті 11 цього Закону до потерпілих від Чорнобильської катастрофи віднесено, зокрема:

- осіб, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 01.01.1993 на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій (пункт 2);

- осіб, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (пункт 3).

За змістом частини четвертої статті 65 Закону №796-ХІІ, видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено вище судом, ОСОБА_1 є громадянкою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 17.12.2019 уповноваженим на те державним органом Рівненською обласною державною адміністрацією, який при видачі зазначеного посвідчення перевірив достовірність поданих позивачем документів (доказів протилежного матеріали справи не містять). За змістом цього посвідчення, позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №796-ХІІ (а.с. 10).

Суд зауважує, що видача позивачу посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи здійснювалась відповідно до норм Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 №551, що визначає процедуру видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та передбачає видачу посвідчень громадянам, які брали участь у ліквідації інших ядерних аварій (…) (далі Порядок №551).

Відповідно до пункту 2 Порядку №551, посвідчення є документом, що підтверджує статус осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, брали участь у ліквідації інших ядерних аварій (…), і надає право користуватися пільгами та компенсаціями, встановленими Законом №796-ХІ, іншими актами законодавства.

За правилами абзацу п`ятого пункту 6 Порядку №551, потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 01.01.1993 прожили в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, і таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а в зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (категорія 3) серії Б зеленого кольору.

На переконання суду, єдиним документом, що підтверджує статус «потерпілого від Чорнобильської катастрофи» або «учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС» та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілого від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17, від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а та від 18.06.2020 у справі №751/2738/17.

Таким чином, Законом №796-ХІІ та Порядком №551 чітко визначено, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом №796-XII для такої категорії, зокрема, право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.

Зазначена позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.10.2019 у справі №212/12245/13-а.

З наведеного слід дійти обґрунтованого висновку про наявність у позивача статусу особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи, що не оспорюється й відповідачами за змістом поданих ними відзивів на позовну заяву.

Отже, вказане вище посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) від 17.12.2019 серії НОМЕР_2 засвідчує факт проживання (роботи, навчання) ОСОБА_1 на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3-х років.

Крім того, матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що на виконання вимог Порядку №22-1, разом із заявою про перерахунок пенсії позивач подала відповідачу-1 також копії належного їй паспорта громадянина України, диплома про освіту, довідку органу місцевого самоврядування про період її проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, копію трудової книжки тощо.

Зокрема, судом встановлено, що ОСОБА_1 була постійно зареєстрована у селищі міського типу Томашгород Рокитнівського (нині Сарненського) району Рівненської області у періоди з 26.04.1986 до 30.11.2001, з 26.08.2010 до 13.10.2010 та з 13.01.2016 по даний час (тобто по дату видачі цього документа 08.05.2023), що підтверджується довідкою Томашгородського старостинського округу №1 Рокитнівської селищної ради Сарненського району Рівненської області від 08.05.2023 №837.

Вказана довідка про проживання видана на підставі будинкової книги для прописки громадян, що проживали в будинку АДРЕСА_1 (а.с.11).

Доказів того, що позивач у відповідні періоди не проживала у вказаному населеному пункті відповідачами не надано та судом не встановлено.

Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 №106 (зі змінами, далі Перелік №106), смт Томашгород Рокитнівського (нині Сарненського) району Рівненської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами у їх сукупності достеменно підтверджено, що станом на 01.01.1993 позивач прожила у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3-х років, що надає їй право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII.

При цьому, суд критично оцінює наведені відповідачами у відзивах на позовну заяву твердження щодо відсутності підстав для зарахування до періоду проживання (роботи) позивача у зоні гарантованого добровільного відселення періоду з 26.04.1986 до 30.11.2001 (підтвердженого довідкою від 08.05.2023 №837) у зв`язку з тим, що відповідно до диплому від 30.06.1992 серії НОМЕР_1 у вищевказаний період, а саме з 01.09.1987 до 29.06.1992 вона навчалася на денній формі у Львівському державному університеті ім. І. Франка, розташованому у місті Львові Львівської області, яке не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Окрім того, згідно з даними трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 , з 15.08.1992 по 29.08.2007 вона працювала у Городоцькій ЗОШ №2 І-ІІІ ступенів, що розташована у м. Городок Львівської області, яке також не належить до зони гарантованого добровільного відселення.

Суд зазначає, що підтверджені трудовою книжкою серії НОМЕР_3 від 28.08.1986 (а.с. 31-38) та дипломом про освіту серії НОМЕР_1 від 30.06.1992 (а.с. 52) ОСОБА_1 відомості про її навчання та роботу у відповідні періоди за межами зони гарантованого добровільного відселення не спростовують (не змінюють) факт її постійного проживання у такій зоні протягом періодів, зазначених у довідці органу місцевого самоврядування від 08.05.2023 №837.

Доказів протилежного судом не встановлено та відповідачами не доведено.

З даного приводу суд також враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26.07.2023 у справі №460/2589/20, а саме: дані трудової книжки не можуть спростувати факту постійного проживання особи у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено відповідними довідками органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи. Враховуючи наявність в особи посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт її реєстрації та проживання на території зони гарантованого добровільного відселення, Верховний Суд вказав на наявність в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

В силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин у даній справі суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у згаданих вище постановах Верховного Суду.

Між тим, суд також зауважує, що означені вище аргументи відповідачів щодо відомостей трудової книжки позивача не слугували підставою для прийняття спірного рішення (не наведені у цьому рішенні).

Більше того, з матеріалів справи судом встановлено та не заперечується відповідачами за змістом поданих ними заяв по суті спору, що за результатами первинного розгляду заяви позивача від 07.07.2023 про перерахунок пенсії «Перехід на інший вид пенсії», ГУ ПФУ у Вінницькій області було прийнято рішення про задоволення такої заяви та призначено ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII. Однак, таке рішення було переглянуте відповідачем-2 після проведення ГУ ПФУ в Рівненській області у вересні 2023 року перевірки пенсійної справи позивача в порядку контролю за правильністю винесення рішення про проведення перерахунку/відмови в перерахунку, за наслідками чого ГУ ПФУ у Вінницькій області прийнято спірне рішення.

Наведені обставини підтверджуються змістом долучених до матеріалів судової справи листів відповідачів від 19.09.2023 №1700-0306-9/81680 (а.с. 91-92) та від 17.10.2023 №0200-0304-9/102814 (а.с. 90), що, у свою чергу, дає суду підстави для висновку, що поданий позивачем разом із заявою про перерахунок пенсії пакет документів був достатнім для переведення її на пенсію за віком на умовах статті 55 Закону №796-XII.

Що стосується величини зниження пенсійного віку позивача при вирішенні питання про призначення їй пенсії на умовах статті 55 Закону №796-XII, то суд зазначає, що наявність у позивача права на початкову величину зниження пенсійного віку на 3 роки достеменно підтверджується довідкою Томашгородського старостинського округу №1 Рокитнівської селищної ради Сарненського району Рівненської області від 08.05.2023 №837, згідно з якою у період з 26.04.1986 до 30.11.2001 ОСОБА_1 була постійно зареєстрована у селищі міського типу Томашгород Рокитнівського (нині Сарненського) району Рівненської області.

Тобто, позивач проживала у зоні гарантованого добровільного відселення протягом усього періоду, що дає право на початкову величину зниження пенсійного віку на 3 роки (з моменту аварії (26.04.1986) до 31.07.1986).

Наявність у позивача права на початкову величину зниження пенсійного віку не заперечується й відповідачами за змістом поданих ними відзивів на позовну заяву.

Суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 19.09.2019 у справі №556/1172/17 сформулював правову позицію щодо питання реалізації права на зниження пенсійного віку відповідно до Закону №796-XII, яка зводиться до того, що «виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, як вбачається зі змісту статті 55 вказаного Закону, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи».

Також, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування додаткового зниження пенсійного віку позивача, яке здійснюється виходячи з розрахунку 1 рік за кожні 2 роки проживання/роботи у зоні гарантованого добровільного відселення, але не більше 6 років.

Як встановлено вище судом на підставі довідки Томашгородського старостинського округу №1 Рокитнівської селищної ради Сарненського району Рівненської області від 08.05.2023 №837, у періоди з 26.04.1986 до 30.11.2001, з 26.08.2010 до 13.10.2010 та з 13.01.2016 по даний час (тобто по дату видачі цієї довідки 08.05.2023) позивач постійно проживала у селищі міського типу Томашгород Рокитнівського (нині Сарненського) району Рівненської області.

Тобто, зазначений документ засвідчує факт постійного проживання ОСОБА_1 у зоні гарантованого добровільного відселення сукупно протягом понад 23 років, що, у свою чергу, свідчить про наявність підстав для застосування додаткового зменшення пенсійного віку позивача на 3 роки (з розрахунку 1 рік за 2 роки проживання).

Таким чином, позивач наділена правом на зменшення пенсійного віку при призначенні їй пенсії за віком на умовах статті 55 Закону №796-XII сукупно на 6 років (3 роки початкова величина зниження та 3 роки додатково), а відтак, остання набула право на призначення такої пенсії у віці 54 років, які їй виповнилися 26.04.2023.

Одночасно, суд звертає увагу, що обов`язковою умовою для призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону №796-ХІІ є наявність в особи відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Отож, страховий стаж позивача повинен становити не менше 24 років (30-6 років).

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами за змістом поданих ними заяв по суті, що на момент подання заяви про перерахунок пенсії «Перехід на інший вид пенсії» (07.07.2023) страховий стаж позивача становив 36 років 4 місяці та 21 день.

Тому, підсумовуючи викладене, суд зазначає, що позивач 26.04.2023 досягла віку, визначеного статтею 26 Закону №1058-IV, з урахуванням зменшення пенсійного віку (54 роки), має необхідний страховий стаж (понад 24 роки) та підтвердила необхідний період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, а відтак, має право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

Натомість, відповідачами не спростовано належність та достатність наданих позивачем документів для перерахунку пенсії після переходу на інший вид пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку як особі, потерпілій від Чорнобильської катастрофи.

З урахуванням встановлених вище обставин справи у їх сукупності, суд вважає, що відповідач-2, відмовивши позивачу у перерахунку пенсії, діяв не на підставі, не у межах та не у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, а спірне рішення про таку відмову не відповідає критеріям правомірності, визначеним у частині другій статті 2 КАС України.

Таким чином, суд зазначає, що на момент прийняття ГУ ПФУ у Вінницькій області оскаржуваного рішення про відмову у перерахунку пенсії, ОСОБА_1 відповідала критеріям, визначеним статтею 55 Закону №796-XII та статтею 26 Закону №1058-IV, у зв`язку з чим суд дійшов висновку щодо протиправності дій відповідача-2 із відмови у перерахунку позивачу пенсії «Перехід на інший вид пенсії» (за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ).

Відтак, належним способом захисту порушених прав, свобод та охоронюваних законом інтересів позивача є визнання протиправним і скасування судом спірного рішення відповідача-2 про відмову у перерахунку пенсії, позаяк останнє прийняте з мотивів, які суперечать вимогам законодавства та фактичним обставинам, зокрема, тому, що позивач станом на 01.01.1993 не прожила у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3-х років.

Як уже було зазначено вище судом, механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV визначено Порядком №22-1.

При цьому, починаючи з 30.03.2021 набрала чинності постанова правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», якою передбачено, зокрема, застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення / перерахунок пенсії, починаючи з 01.04.2021.

Зазначена технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів ПФУ в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця прийняття заяви до розгляду та місця проживання пенсіонера.

Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів: єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.

В силу приписів Порядку №22-1 (у редакції згаданих вище змін):

- пункт 1.1. розділу І заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію);

- пункт 4.1. розділу IV заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію;

- пункт 4.2. розділу IV після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Зі змісту викладених положень слід дійти висновку про те, що сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення (перерахунок), незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території.

У справі, що розглядається, судом встановлено, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви про перерахунок пенсії «Перехід на інший вид пенсії» за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено ГУ ПФУ у Вінницькій області, рішенням якого ОСОБА_1 відмовлено у такому перерахунку.

Тож, дії зобов`язального характеру щодо перерахунку позивачу пенсії «Перехід на інший вид пенсії» відповідно до статті 55 Закону №796-XII має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що необґрунтовано прийняв рішення про відмову у перерахунку такої пенсії, яким, у даному випадку, є ГУ ПФУ у Вінницькій області.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 08.02.2024 у справі №500/1216/23 та від 07.05.2024 у справі №460/38580/22.

У той же час, за правилами пункту 4.10. розділу IV Порядку №22-1 (у редакції згаданих вище змін), після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

З аналізу вказаних вище положень випливає, що після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення (перерахунок) пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, тобто територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу територіальному органу Пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця перебування особи для здійснення виплати такої пенсії.

Тобто, нарахування та виплату пенсії проводить територіальний орган Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання (реєстрації)/перебування особи.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що заяву про перерахунок пенсії позивач подала до територіального органу Пенсійного фонду за місцем проживання, а саме до ГУ ПФУ в Рівненській області.

Подана заява, з урахуванням принципу екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, розглядалась ГУ ПФУ у Вінницькій області, яке прийняло оскаржуване рішення про відмову у перерахунку пенсії.

При цьому, після ухвалення спірного рішення електронна пенсійна справа позивача, отримана ГУ ПФУ у Вінницькій області для розгляду заяви про перерахунок пенсії, передана засобами програмного забезпечення до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця перебування особи, тобто до ГУ ПФУ в Рівненській області.

Тому, пенсійна справа позивача після розгляду заяви перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Рівненській області, яке б, у разі прийняття щодо позивача рішення про перерахунок пенсії, було зобов`язане здійснювати виплату такої пенсії.

Таким чином, суд вважає, що належним та ефективним способом відновлення порушеного права позивача на пенсійне забезпечення є зобов`язання ГУ ПФУ у Вінницькій області провести ОСОБА_1 перерахунок пенсії «Перехід на інший вид пенсії» відповідно до статті 55 Закону №796-XII, а також зобов`язання ГУ ПФУ в Рівненській області виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 вказаного Закону.

Суд зазначає, що у цій справі повноваження відповідачів не є дискреційними, оскільки у даному випадку є лише один правомірний і законно-обґрунтований варіант поведінки суб`єктів владних повноважень перерахувати та виплачувати позивачу пенсію.

Дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом подібних повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». У такому випадку, дійсно, суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли існує лише один правомірний і законно-обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

З огляду на настання визначених законодавством умов, а саме досягнення необхідного пенсійного віку, наявність достатнього обсягу страхового стажу та необхідного періоду постійного проживання у відповідній зоні радіоактивного забруднення, відповідачі були зобов`язані вчинити конкретні дії на користь позивача перерахувати та виплачувати пенсію, враховуючи норми статті 55 Закону №796-ХІІ. Водночас, оскільки пенсійний орган (відповідач-2) цієї дії не вчинив та прийняв рішення про відмову позивачу у перерахунку пенсії, останнього слід зобов`язати до її вчинення у судовому порядку.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.03.2019 у справі №817/498/17 (№К/9901/44445/18).

Суд зауважує, що позивач, одночасно з поданням заяви про перерахунок їй пенсії «Перехід на інший вид пенсії», надала усі необхідні документи для перерахунку такої пенсії (призначення іншого виду пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII).

Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 45 Закону №1058-IV, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Як встановлено вище судом, позивач звернулася до відповідача-1 із заявою про перерахунок пенсії «Перехід на інший вид пенсії» 07.07.2023, а тому перерахунок (переведення на пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ) і виплата сум належної їй пенсії повинні бути здійснені пенсійним органом саме з 07.07.2023, з урахуванням раніше виплачених сум.

Також, у відзивах на позовну заяву відповідачі стверджують про порушення позивачем строку звернення до суду із адміністративним позовом, з приводу чого суд зазначає таке.

За правилами частин першої та другої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 цього ж Кодексу).

Згідно з матеріалами справи, спірне рішення про відмову у перерахунку пенсії ГУ ПФУ у Вінницькій області прийнято 31.10.2023.

Тобто, з урахуванням вимог абзацу другого пункту 4.7 Порядку №22-1, не пізніше 10 днів після винесення оскаржуваного рішення (у даному випадку, не пізніше 10.11.2023) орган, що призначає пенсію, повинен був видати або направити ОСОБА_1 повідомлення про відмову у переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин такої відмови та порядку її оскарження.

Разом з тим, до матеріалів справи відповідачами не долучено будь-яких доказів на підтвердження належного та своєчасного повідомлення позивача про прийняття спірного рішення.

У свою чергу, позивач за змістом поданої нею позовної заяви вказала, що фактично вона дізналася про згадане вище рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області лише у грудні 2023 року, після отримання листа ГУ ПФУ в Рівненській області від 30.11.2023 №1700-0503-8/101879 щодо необхідності повернення переплати пенсії за період з 01.07.2023 до 31.10.2023 (а.с. 8).

З наведеного слід дійти обґрунтованого висновку, що про порушення свого права на належне пенсійне забезпечення позивач повинна була і могла дізнатися або після отримання нею пенсії за листопад 2023 року, або з листа ГУ ПФУ в Рівненській області від 30.11.2023 №1700-0503-8/101879, тобто починаючи з грудня 2023 року.

Матеріалами справи підтверджується, що із позовною заявою позивач звернулася до суду 08.05.2024 (дата поштового штемпеля про отримання конверта із позовною заявою та доданими до неї матеріалами відділенням поштового зв`язку), а тому, на переконання суду, такий позов позивачем подано в межах шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, встановленого КАС України.

Враховуючи викладене, твердження відповідачів щодо пропуску позивачем строку звернення до суду із цим адміністративним позовом не заслуговують на увагу суду.

Інші доводи та аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи по суті.

Положеннями частини першої статті 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За приписами частини другої статті 6 КАС України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Також, згідно пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За правилами частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На підставі вищевикладеного, зважаючи на встановлені у ході судового розгляду справи обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачі як суб`єкти владних повноважень не довели правомірності своїх дій у спірних правовідносинах, що свідчить про протиправність оскаржуваного рішення та необхідність його скасування судом, що відповідає меті адміністративного судочинства при вирішенні спорів цієї категорії. Натомість, доводи та аргументи позивача, якими остання обґрунтовувала заявлені нею позовні вимоги, знайшли своє підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити повністю.

За правилами частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень у конкретних спірних правовідносинах, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, сплачена сума судового збору в розмірі 1211,20 грн, відповідно до квитанції від 08.05.2024 №, підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів солідарно, тобто по 605,60 грн (а.с.12).

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 31.10.2023 №51 про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області провести ОСОБА_1 перерахунок пенсії «Перехід на інший вид пенсії» відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 07.07.2023.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 07.07.2023, з урахуванням раніше виплачених сум.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області судові витрати зі сплати судового збору в сумі 605,60 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судові витрати зі сплати судового збору в сумі 605,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 17 липня 2024 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076) Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, Вінницька обл., 21005, ЄДРПОУ/РНОКПП 13322403)

Суддя С.А. Борискін