Справа № 200/7547/23
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року справа №200/7547/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гайдара А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року (повне судове рішення складено 06 березня 2024 року) у справі № 200/7547/23 (суддя в І інстанції Дмитрієв В.С.) за позовом ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

25.12.2023 через «Електронний Суд» адвокат Анісімова Є.С. в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 з вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_2 компенсації втрати частини доходів за період з 01.12.2015 по 25.11.2023 у розмірі 129584,06 грн у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 11.02.2021 у розмірі 227958,95 грн.

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати і виплатити на користь позивача компенсацію втрати частини доходів за період з 01.12.2015 по 25.11.2023 у розмірі 129584,06 грн у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 11.02.2021 у розмірі 227958,95 грн.

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_2 середнього заробітку у розмірі 175992,81 грн за час затримки з 12.02.2021 по 25.11.2023 виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 11.02.2021 у сумі 231430,41 грн.

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати і виплатити на користь позивача середній заробіток у розмірі 175992,81 грн за час затримки з 12.02.2021 по 25.11.2023 виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 11.02.2021 у сумі 231430,41 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач одночасно з виплатою на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01.02.2023 у справі № 200/2233/22 суми індексації грошового забезпечення у розмірі 227 958,95 грн мав нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 25.11.2023 у розмірі 227 958,95 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період 01.12.2015 по 25.11.2023 у розмірі 231 430,41 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 12.02.2021 по 25.11.2023.

Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5000,00 грн (з відрахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, сторони подали апеляційні скарги, в яких посилались на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Так, позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що «середньоденний розмір заробітної плати позивача складає 512,08 грн. (31749,15 грн./62 календарних днів)», оскільки до розрахунку не включено індексацію грошового забезпечення.

Позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що «період, за який ОСОБА_2 підлягає нарахуванню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 714 робочих дні, а саме: за період з 12.02.2021 по 25.11.2023». Позивач вважає, що судом першої інстанції не враховано те, що грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за календарний місяць, а не за кількість робочих днів у місяці, як працівникам на підприємстві, тобто грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за кожний календарний день.

Позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що «причинами, що пов`язані з тривалістю порушень прав позивача, є як дії позивача, який через рік після звільнення оскаржив бездіяльність відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення». Позивач просить суд звернути увагу на те, що 19.04.2021 позивач звертався до суду першої інстанції з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, проте відповідно до ухвали суду першої інстанції про повернення позовної заяви від 05.07.2021 року у справі № 200/4897/21 позовну заяву ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання бездіяльності протиправною, стягнення індексації грошового забезпечення, а також зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачеві разом з усіма доданими до неї документами.

Позивач вважає, що судом першої інстанції при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин не врахована актуальна практика Верховного Суду.

Зауважує, що виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися в день виплати основної суми доходу, що не зроблено відповідачем, чим уже було порушено право позивача.

Норми Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон № 2050-ІІІ) та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі Порядок № 159) свідчать про відсутність обов`язку громадянина додатково звертатися до органу за виплатою компенсації втрати частини доходу.

Просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким, зокрема,

- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_2 у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 11.02.2021 у розмірі 227 958,95 грн компенсацію втрати частини доходів за період з 01.12.2015 по 25.11.2023 у розмірі 129 584,06 грн;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у розмірі 392 448 гривень 50 коп.

Відповідач апеляційну скаргу мотивував тим, що стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Просив скасувати рішення місцевого суду.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі відповідача, залишити без задоволення, а викладені в апеляційній скарзі представника позивача, задовольнити частково, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України, має статус учасника бойових дій, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 від 21.12.2005 та копією посвідчення серії НОМЕР_2 від 26.11.2015.

Відповідно до наявного в матеріалах справи військового квитка ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_5 від 20.07.2016, позивач, 15.05.2015, на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 №15/2015 - призваний у Збройні Сили України за мобілізацією. 18.05.2015 позивач зарахований до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_6 . 11.02.2021 на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 09.02.2021 №6-РС позивач виключений зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_7 в запас.

Позивач не погодився з розміром виплаченої індексації грошового забезпечення та 07.02.2022 звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01.02.2023 у справі №200/2233/22 вирішено:

- позов ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб та із врахуванням фактично виплачених сум.

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ) щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) за період з 01.03.2018 по 11.02.2021 із застосуванням березня 2018 року як місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) та із застосуванням щомісячної фіксованої індексації 4 258,75 грн. відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року №1078 Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 11.02.2021 із застосуванням березня 2018 року як місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення та щомісячної фіксованої індексації грошового забезпечення 4 258,75 грн. відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 №1078 Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб та із врахуванням фактично виплачених сум.

На виконання зазначеного вище рішення, ІНФОРМАЦІЯ_2 25.11.2023 виплачено ОСОБА_2 227 958,95 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №3799 від 23.11.2023 та 16.11.2023 - 3471,46 грн згідно з платіжною інструкцією від 15.11.2023.

При цьому, згідно з розрахунком індексації грошового забезпечення позивача від 19.04.2023 №09/02/209 згідно з рішенням суду у справі №200/2233/22 від 01.02.2023, загальний розмір індексації грошового забезпечення до виплати на виконання судового рішення становить 231 430,41 грн.

Вважаючи, протиправною бездіяльність відповідача, зокрема в частині не виплати компенсації втрати частини доходів та середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Стосовно тверджень відповідача щодо пропуску строку звернення до суд з даним позовом.

Відповідно до частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).

Законом України від 1 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Разом з тим, приписами частин третьої і п`ятої статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд звертає увагу, що обов`язок держави створити умови та гарантувати можливості для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю є складовою її обов`язку щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав та свобод людини і громадянина (стаття 3, частини перша, друга, сьома статі 43 Конституції України).

Частиною 1 статті 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

У Рішенні від 12 квітня 2012 року №9-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод. У правовій державі звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (абзац п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини рішення).

Таким чином, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною 5 статті 122 КАС України.

Отже, ураховуючи, що з дня отримання виплати індексації грошового забезпечення (25.11.2023), позивач у місячний строк (25.12.2023) звернувся до суду з даним позовом, суд вважає, що позивачем не пропущено процесуальний строк звернення до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, урегульовані Законом №2050-ІІІ.

Згідно зі статтями 1, 2 цього Закону підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші, в тому числі, сума індексації грошових доходів громадян частину другу статті 2 доповнено абзацом шостим згідно із Законом № 1214-IX від 04.02.2021.

Наведене дає підстави для висновку, що дія зазначеного Закону поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності й господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), і стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України та які (відповідні доходи) не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Своєю чергою компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку та підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Пункти 1, 2 Порядку № 159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, окружний суд послався на наступне.

Верховний Суд в постанові від 11.12.2020 у справі № 200/10820/19-а дійшов наступних висновків:

«Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 не звертався до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області із заявою про нарахування та виплати йому компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати страхових виплат за період з вересня 2016 року по квітень 2018 року відповідно до Закону № 2050-ІІІ та Порядку №159.

Своєю чергою, відповідач не відмовляв позивачу своїм рішенням у виплаті відповідної компенсації.

За змістом статті 7 Закону № 2050-ІІІ відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

З огляду на те, що у цій справі ОСОБА_2 не звертався до відповідача із заявою про виплату компенсації відповідно до Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159, а відповідач не відмовляв позивачу у виплаті відповідної компенсації, то право ОСОБА_2 ще не було порушено суб`єктом владних повноважень і звернення його до суду з цим позовом є передчасним. Отже, суди першої та апеляційної інстанції зробили законний і обґрунтований висновок про відмову у позові.»

Враховуючи зазначені висновки Верховного Суду, необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може (1) або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, (2) або відмовити у її виплаті. А тому, тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17.11.2021 у справі № 460/4188/20, від 09.06.2021 у справі №240/186/20, від 11.05.2023 у справі №460/786/20, від 18.08.2023 у справі №460/4166/20.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У цій справі судом встановлено, що позивач не звертався до відповідача із заявою про нарахування та виплати йому компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати на підставі Закону № 2050-III та Порядку №159. Своєю чергою, відповідач не відмовляв позивачу своїм рішенням у виплаті відповідної компенсації.

За змістом ст. 7 Закону №2050-ІІІ відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

З огляду на те, що у цій справі позивач не звертався до відповідача із заявою про виплату компенсації відповідно до Закону № 2050-ІІІ та Порядку №159, а відповідач не відмовляв позивачу у виплаті відповідної компенсації, суд дійшов висновку про те, що право позивача ще не було порушено суб`єктом владних повноважень і звернення його до суду з цим позовом є передчасним.

Колегія суддів враховує, що подібні правовідносини нинішній справі були предметом розгляду Верховним Судом у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у справі № 560/8194/20 (постанова від 02.04.2024).

У вказаній справі, Судова палата сформулювала такі висновки:

«24. У свою чергу питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом № 2050-ІІІ, який, проте, не визначає спеціальних строків для звернення до суду.

25. Відповідно до статті 1 цього Закону підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

26. Стаття 2 Закону № 2050-ІІІ визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

27. Відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

28. Згідно зі статтею 4 зазначеного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

29. З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 № 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі Порядок № 159), положення якого фактично відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсації.

29. Отже, Судова палата доходить висновку, що умовами для виплати суми компенсації у справі, що розглядається, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів пенсії та нарахування доходів (у тому числі, за рішенням суду). А виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості.

30. При цьому норми Закону № 2050-ІІІ і Порядку № 159 не покладають на особу, якій несвоєчасно виплатили компенсацію втрати частини доходів, обов`язку додатково звертатися до органу Пенсійного фонду України за виплатою такої компенсації.

31. Аналіз норм статей 1, 2, 4 Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання (у цьому випадку - органу Пенсійного фонду України) у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі пенсії) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості з перерахованої пенсії.

32. Крім того, Судова палата вважає, що відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону № 2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.

33. Зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону № 2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись, у цій справі органами Пенсійного фонду України, у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням.

34. Вчинення ж відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.».

Отже, у цій справі судова палата дійшла висновку, що відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону № 2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, відповідачем не заперечується та обставина, що нарахування та виплата індексації здійснена на виконання рішення суду, проте як суб`єкт виконання цього рішення (відповідач) не здійснив розрахунок та виплату компенсації виду доходу, передбаченого статтею 2 Закону № 2050-ІІІ.

Отже, враховуючи, що несвоєчасне нарахування та виплата грошового забезпечення відбулись у зв`язку із неправомірними діями відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, оскільки рішення суду у справі № 200/2233/22 фактично встановлює факт невиплати грошового забезпечення у цей період.

Несвоєчасне нарахування сум грошового забезпечення відбулось у зв`язку з неправомірним нарахуванням позивачу індексації грошового забезпечення, що встановлено судовим рішенням, тобто з вини органу, що виплачує грошове забезпечення, а тому позивач має право на отримання компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.

Відповідно невиплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів сплати індексації грошового забезпечення, виплаченої 16 та 25 листопада 2023 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01.02.2023 у справі № 200/2233/22, свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням, тому є помилковим висновок суду першої інстанції, що у межах спірних правовідносин право позивача на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення ще не було порушено відповідачем і звернення позивача до суду з цим позовом є передчасним.

За таких обставин апеляційний суд доходить до висновку, що компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації має нараховуватися в місяці, в якому проведено виплату індексації, а відмова відповідача у виплаті такої компенсації не є обов`язковою умовою для виплати такої компенсації.

За наведеного вище правового регулювання та висновків Верховного Суду у справі № 560/8194/20, колегія суддів вважає, що адміністративний позов в цій частині підлягає задоволенню.

При цьому апеляційним судом перевірено здійснений представником позивача розрахунок компенсації та встановлено, що він відповідає вимогам законодавства.

Отже, в цій частині апеляційна скарга представника позивача підлягає задоволенню.

Стосовно позовних вимог в частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Відповідно до частин 1 4 статті 9 цього ж Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Водночас право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні гарантоване приписами Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України).

При цьому, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 КЗпП України.

Так, відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

При цьому статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відтак, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Оскільки позивача звільнено з військової служби 11.02.2021, при цьому відповідачем проведено остаточний розрахунок з позивачем 25.11.2023, що свідчить про проведення повного розрахунку поза межами строку, визначеного статтею 116 КЗпП України, тому, на переконання суду, на відповідача слід покласти відповідальність, що передбачена статтею 117 КЗпП України.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача з цього приводу не заслуговують на увагу.

Середній заробіток працівника визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 вказаного Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку №100 можна дійти висновку, що згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні особам рядового і начальницького складу проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період. Нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні особам рядового і начальницького складу здійснюється з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням.

Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України 20 липня 2018 року № 623 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2018 р. за № 936/32388, на яку також послався суд першої інстанції, на спірні правовідносини не поширюється, оскільки позивач не був працівником служби цивільного захисту.

Відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 12.01.2024 про доходи, що надана відповідачем на вимогу ухвали суду, у грудні 2020 року складає 17967,59 грн, у січні 2021 року складає 13781,56 грн.

Слід зауважити, що в заяві про збільшення розміру позовних вимог від 27.02.2024 представник позивача зауважував про необхідність включення індексації грошового забезпечення у вказані місяці до доходів при обчисленні середнього заробітку, проте, місцевим судом не вмотивовано відхилення таких доводів сторони позивача.

Аналогічні доводи містяться і в апеляційній скарзі представника позивача.

З цього приводу колегія суддів зауважує наступне.

Згідно з п. 3 Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати.

Відповідно до п. 4 цього ж Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються:

а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);

б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);

в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових);

г) премії за результатами щорічного оцінювання службової діяльності, за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);

д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо;

е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;

є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором;

ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування;

з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку;

и) виплати, пов`язані з святковими та ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо;

і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування;

ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством);

й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства;

л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати;

м) заробітна плата, яка нарахована за час роботи у виборчих комісіях, комісіях всеукраїнського референдуму;

н) винагороди державним виконавцям;

о) грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці та для нарахування матеріальної (грошової) допомоги, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Отже, спірним питанням є включення до складу грошового забезпечення позивача, яке повинно включатися при обрахунку розміру середньоденного грошового забезпечення позивача за останні два календарні місяці служби, що передували місяцю, в якому відбулося виключення позивача із списків особового складу військової частини, такої складової як індексація грошового забезпечення.

Статтею 1 Закону України від 03.07.1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282-XII) встановлено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Пунктом 5 Порядку № 1078 передбачено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Відповідно до законодавчого визначення індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, яка спрямована на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

При вирішенні питання щодо індексації слід субсидіарно застосовувати положення спеціальних законів щодо механізму проведення індексації, її мети та правової природи (суті), зокрема, Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення. Субсидіарне застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини, дає підстави для правового висновку, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг.

Правова позиція стосовно систематичного та постійного характеру виплати індексації наведена у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №638/9697/17, від 30 грудня 2020 року у справі №359/8843/16-а.

Враховуючи обставини того, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а також відсутня в переліку, передбаченому п. 4 Порядку № 100, тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення позивача для розрахунку розміру середньоденного грошового забезпечення позивача за останні два календарні місяці служби, що передували місяцю, в якому відбулося виключення позивача із списків особового складу військової частини.

В іншому випадку, не врахування індексації при такому обрахунку призвело б до знецінення грошового (в тому числі, середньоденного) забезпечення.

Аналогічні висновки викладено і Верховним Судом у постанові від 19.03.2020 по справі № 820/5286/17.

Іншим спірним питанням є включення до складу грошового забезпечення позивача, яке повинно включатися при обрахунку розміру середньоденного грошового забезпечення позивача за останні два календарні місяці служби, що передували місяцю, в якому відбулося виключення позивача із списків особового складу військової частини, такої складової як винагороди за участь в АТО.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Частинами другою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною четвертою цієї ж статті обумовлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що установлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, ураховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно п. 2 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197, в редакції на час звільнення позивача зі служби, грошове забезпечення включає:

щомісячні основні види грошового забезпечення;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення;

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать:

посадовий оклад;

оклад за військовим званням;

надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать:

підвищення посадового окладу;

надбавки;

доплати;

винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту;

премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать:

винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту);

допомоги.

Отже, законодавством для осіб, на яких поширюється вказаний Порядок, прямо визначено, що спірна Винагорода не входить до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак, згідно підпункту «б» п. 4 Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати не враховується.

Спірна винагорода передбачена Порядком виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 18.09.2020 року № 340 «Питання реалізації постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року № 18».

Пунктами 1 та 2 розділу ІІ цього Порядку зазначено, що розмір такої винагороди у граничних розмірах на місяць визначено у додатку 1 до цього Порядку. Розмір винагороди визначається пропорційно дням безпосередньої участі у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду. Винагорода виплачується пропорційно часу участі у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду, який обраховується з дня фактичного початку участі військовослужбовців у цих заходах до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів.

Щодо винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02.06.2021 у справі №240/11441/19, відступив від правового висновку, зробленого Верховним Судом у постанові від 26.06.2018 у справі № 420/1232/16, постанові від 30.11.2018 у справі №415/6132/16 та дійшов висновку, що винагорода за участь в антитерористичній операції є додатковою виплатою військовослужбовцям, яких залучено до участі у ній. Водночас, виплата винагороди залежить від певних умов та лише в означений період, а також під час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні після отриманих у такий період поранень (контузії, травми, каліцтва).

Отже, така виплата не є постійною і не має систематичного характеру, а її розмір залежить як від днів участі в антитерористичній операції, так і від виконаних завдань, що визначається наказом командира. За таких обставин, винагорода за участь в антитерористичній операції не є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, який є складовим елементом грошового забезпечення, з якого обчислюється пенсія, відповідно до статті 43 Закону № 2262-ХІІ.

В постанові від 22 листопада 2023 року в справі №240/7091/20 колегія суддів Верховного Суду зі складу Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду не знайшла підстав для відступу від вищезазначених правових висновків у справі, що розглядається.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11 жовтня 2023 року в справі № 607/1662/21 та постанові від 17 січня 2024 року в справі № 932/9029/23 звернула увагу на те, що висновки, які містяться в рішеннях судової палати, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати - над висновками палати чи колегії суддів, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів.

Щодо розміру середньоденного грошового забезпечення позивача.

11.07.2024 ІНФОРМАЦІЯ_8 надіслано «Довідку-розрахунок розміру грошового забезпечення за два останні місяці служби, що перебувають звільненню, розміру середньоденного грошового забезпечення громадянина ОСОБА_2 , який звільнений з військової служби 11.02.2021 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 ) відповідно до ухвали Першого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2024 по справі №200/7547/23» (далі - Довідка-розрахунок), відповідно до якої розмір грошового забезпечення ОСОБА_2 за грудень 2020 року складає 11241,30 грн, за січень 2021 року 11241,30 грн, а розмір середньоденного грошового забезпечення складає 362,62 грн.

При цьому відповідачем в складі грошового забезпечення враховано лише такі його види як оклад за військовим званням, посадовий оклад, надбавку за вислугу років, надбавку за особливі умови служби та премію, що відповідає даним копії картки особового рахунку військовослужбовця за 2020 та 2021 роки.

Спір щодо розміру цих видів грошового забезпечення між сторонами відсутній.

Як зазначалось вище, винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції не включається до обрахунку середньоденного грошового забезпечення.

В той же час, як зазначалось вище, індексація повинна бути включена до обрахунку середньоденного грошового забезпечення.

При цьому колегія суддів зауважує, що до розрахунку розміру індексації згідно Порядку № 100 можуть бути враховані лише суми нарахованої та виплаченої індексації.

Відповідно до «Розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 згідно Рішення Донецького окружного адміністративного суду № 200/2233/22 від 01.02.2023 року» виплачена під час проходження служби індексація грошового забезпечення ОСОБА_2 за грудень 2020 року складає 233,81 грн, за січень 2021 року складає 331,42 грн.

Відповідно до «Розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 згідно Рішення Донецького окружного адміністративного суду № 200/2233/22 від 01.02.2023 року» позивачеві нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення за грудень 2020 року 4024,94 грн, а за січень 2021 року - 3927,33 грн.

Отже, як в грудні 2020 року, так і в січні 2021 року ОСОБА_2 була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення в загальному розмірі по 4258,75 грн.

Відтак, розмір грошового забезпечення позивача в останні два календарні місяці служби, що передували звільненню, складав по 15 500,05 грн в кожному (11241,30 грн + 4258,75 грн).

При цьому, в грудні 2020 року було 31 календарних днів, у січні 2021 року - 31 календарний день.

Таким чином, середньоденний розмір заробітної плати позивача складає 500,00 грн. (31000,10 грн./62 календарних днів).

Стосовно визначення періоду, за який на користь позивача підлягає виплаті середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід вираховувати, починаючи з 12.02.2021 (наступного дня після виключення позивача із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) по 25.11.2023 (остаточний розрахунок з позивачем виплата за судовим рішенням у справі №200/2233/22).

Задовольняючи в цій частині позов частково, місцевий суд урахував те, що з 19.07.2022 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022 , яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, якою встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

Разом з цим, Верховний Суду у постанові від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 вказав, що в межах даної справи підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України у редакції що діяла до 19.07.2022 та відповідно врахуванню висновки Верховного Суду викладені у постанові від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції що діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Отже, оскільки позивача було звільнено до набрання чинності Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, застосуванню підлягають норми КЗпП України, які були чинні на момент звільнення позивача, тобто, стягненню підлягає середній заробіток за весь період затримки розрахунку (з дати звільнення до дати розрахунку) не обмежений шістьма місяцями.

Таким чином, період, за який ОСОБА_2 підлягає нарахуванню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 714 робочих дні, а саме: за період з 12.02.2021 по 25.11.2023.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 365625,12 грн. (512,08 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) * на 714 (кількість днів затримки)).

Разом з цим, суд ураховує висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне:

«72. … Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

…

86. … оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

…

91. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

…

93. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).».

Як вбачається з матеріалів справи, причинами, що пов`язані з тривалістю порушень прав позивача, є як дії позивача, який через рік після звільнення оскаржив бездіяльність відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення, тривалий розгляд справи у суді (майже рік), так і дії відповідача, який не здійснив повного розрахунку при звільненні.

Отже, на переконання суду, покладання відповідальності на відповідача за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь період затримки розрахунку є несправедливим та необґрунтованим.

З огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку, визначивши його в сумі 5000,00 грн.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у подібних правовідносинах в постанові від 21.04.2021 у справі № 360/3574/19.

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що належним способом захисту у спірних правовідносинах буде стягнення з відповідача на користь позивача суми заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 5000,00 грн.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції не може в повній мірі погодитись колегія суддів апеляційного суду.

Судом першої інстанції при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин не врахована актуальна практика Верховного Суду.

До періоду з 19.07.2022 до 25.11.2023 застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15, недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Судом першої інстанції при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин в порушення частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та частини п`ятої статті 242 КАС України не враховано висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23.

Так, відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23:

«41. Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

42. Період з 15 жовтня 2019 року до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

42.1. Проте, період з 19 липня 2022 року до 30 квітня 2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

43. Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22.

44. Тож, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

45. Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постановах від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22».

Апеляційний суд враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23.

Таким чином, період, за який ОСОБА_2 підлягає нарахуванню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

1). З 12.02.2021 по 18.07.2022 період затримки становить 522 календарних дні.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 261 000,00 грн (500,00 грн /середньоденний розмір грошового забезпечення/ * на 522 /кількість днів затримки/).

Також, в цій справі наявні підстави для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

По-перше, визначається відсоткове співвідношення загальної суми виплат, що підлягала виплаті, та суми, що не була виплачена в день звільнення, тобто виплату якої затримано.

Так, відповідно до копії архівної відомості відповідача про нараховане грошове забезпечення за 2021 рік, при звільненні у лютому 2021 року позивачу виплачено 63077,87 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_2 25.11.2023 виплачено ОСОБА_2 227 958,95 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №3799 від 23.11.2023 та 16.11.2023 - 3471,46 грн згідно з платіжною інструкцією від 15.11.2023.

При цьому, згідно з розрахунком індексації грошового забезпечення позивача від 19.04.2023 №09/02/209 згідно з рішенням суду у справі №200/2233/22 від 01.02.2023, загальний розмір індексації грошового забезпечення до виплати на виконання судового рішення становить 231 430,41 грн.

Тобто, загальна сума виплат на момент здійснення остаточного розрахунку повинна була становити 294 508,28 грн (63 077,87 + 231 430,41).

Тож відсоткове співвідношення невиплаченої суми буде становити: 231430,41 / 294508,28 х 100% = 78,58%.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, з урахуванням істотності частки 78,58%, становить: 205 093,80 грн (261000,00 грн х 78,58% / 100%).

Разом з цим, суд ураховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 12.02.2021 по 18.07.2022, а саме за час затримки виплати індексації грошового забезпечення у сумі 231430,41 грн може бути проведений за принципом «можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя» відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 18.07.2018 у справі № 825/325/16.

Позивачем зроблено такий розрахунок та відповідно до такого розрахунку розмір середнього заробітку за час затримки з 12.02.2021 по 18.07.2022 виплати індексації грошового забезпечення у сумі 231430,41 грн. складає 90632,43 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, причинами, що пов`язані з тривалістю порушень прав позивача, є як дії позивача, який не одразу після звільнення оскаржив бездіяльність відповідача щодо виплати при звільненні індексації грошового забезпечення, так і бездіяльність відповідача щодо здійснення повного розрахунку при звільненні, проте, який без зайвих зволікань після набрання рішенням суду законної сили, сплатив визначені ним кошти.

З огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку, визначивши його в загальній сумі 10 000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком окружного суду, який не прийняв до уваги посилання позивача на іншу практику Верховного Суду у справах щодо обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки в даній справі мале місце тривале зволікання позивача, який через рік після звільнення оскаржив дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення та тривалий розгляд справи у суді щодо індексації грошового забезпечення.

Та обставина, що 19.04.2021 позивач звертався до суду першої інстанції з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, проте відповідно до ухвали суду першої інстанції про повернення позовної заяви від 05.07.2021 у справі № 200/4897/21 позовну заяву ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання бездіяльності протиправною, стягнення індексації грошового забезпечення, а також зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачеві разом з усіма доданими до неї документами, - не впливає на правильність висновків місцевого суду з цього питання, оскільки повернення позову мало місце внаслідок недбалості позивача, що встановлено судом в справі № 200/4897/21.

2). Період позовних вимог з 19.07.2022 по 25.11.2023 перевищує 6 місяців, тому для розрахунку середнього заробітку береться період з 19.07.2022 по 18.01.2023, що складає 184 календарних дні.

Як зазначалось вище, апеляційним судом у цій справі встановлено, що середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 500,00 грн.

Відтак, середнє грошове забезпечення за вказаний час затримки розрахунку при звільненні в арифметичному обчисленні складає 92 000,00 грн (500,00 грн х 184 кал.дні).

З урахуванням суми в 10000 грн за період з 18.01.2022 по 18.07.2022, остаточно до стягнення підлягає 102 000,00 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Позивачем не понесені судові витрати. Судові витрати відповідача за діючим законодавством розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у справі № 200/7547/23 скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 11.02.2021 у розмірі 227 958,95 грн компенсації втрати частини доходів за період з 01.12.2015 по 25.11.2023 у розмірі 129 584,06 грн.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 11.02.2021 у розмірі 227 958,95 грн компенсацію втрати частини доходів за період з 01.12.2015 по 25.11.2023 у розмірі 129584 (сто двадцять дев`ять тисяч п`ятсот вісімдесят чотири) гривні 06 коп.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 12.02.2021 по 25.11.2023.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 12.02.2021 по 25.11.2023 у розмірі 102000 (сто дві тисячі) гривень (з відрахуванням з цієї суми податків, зборів і обов`язкових платежів).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Повне судове рішення 18 липня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

А. А. Гайдар