Справа № 280/3707/24
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року Справа № 280/3707/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Семененко М.О., за участю секретаря судового засідання Тетерюк Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_2 ), в якій позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту про звільнення позивача з військової служби від 20.03.2024 року відповідно до абзацу 10 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий облік і військову службу";

- зобов`язати відповідача розглянути рапорт про звільнення позивача з військової служби від 20.03.2024 року відповідно до абзацу 10 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий облік і військову службу" та прийняти відповідне рішення за результатами розгляду рапорту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 20.03.2024 нею направлено на ім`я командира ВЧ НОМЕР_2 рапорт про звільнення на підставі статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), однак у визначений Законом термін відповідачем не надано відповіді щодо результатів розгляду рапорту (звернення). З наведених підстав позивач просить суд позов задовольнити.

Ухвалою судді від 29.04.2024 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою судді від 06.05.2024 продовжено встановлений судом строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою судді від 20.05.2024 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

27.05.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач з позовними вимогами не погоджується та зазначає, що позивача проходить службу у ВЧ НОМЕР_2 з 19.11.2023. 26.03.2024 до відповідача засобами поштового зв`язку надійшов рапорт «звернення» позивача про звільнення з військової служби (один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років). Вивчивши рапорт позивача та долучені до рапорту документи, командування ВЧ НОМЕР_2 прийшло до висновку про відсутність підстав для звільнення позивача за підпунктом г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII, оскільки на момент надходження рапорту на адресу ВЧ НОМЕР_2 позивач та чоловік позивача ОСОБА_2 вважаються такими, що з 17.02.2024 самовільно не повернулись з лікувального закладу до ВЧ НОМЕР_2 , чим вчинили дії, які містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, виходячи з чого військову службу вказаним військовослужбовцям призупинено, що у свою чергу є підставою для відмови в задоволені рапорту позивача. Враховуючи все вищевикладене ВЧ НОМЕР_2 вважає, що позивач не довела жодних обставини, які б свідчили про порушення її прав, свобод чи інтересів. Водночас, відсутні правові підстави для звільнення зі служби позивача враховуючи, що на момент подання позовної заяви вона та її чоловік вважаються такими що самовільно залишили ВЧ НОМЕР_2 , та служба яким призупинена відповідно до чинного законодавства, тому відсутні підстави для задоволення позовної заяви. Просить суд відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

На підставі матеріалів справи, судом встановлено наступні обставини.

Згідно Витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 19.11.2023 №299, відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», директиви Головнокомандувача Збройних Сил України №32/321/501/13т від 24.02.2022, нижчепойменованих військовослужбовців, призваних на військову службу під час мобілізації, для подальшого проходження військової служби, які прибули із військової частини НОМЕР_4 , з 19.11.2023 зараховано до списків особового складу ВЧ НОМЕР_2 та призначено на посаду солдата ОСОБА_1 , - стрільцем-санітаром 2 десантно-штурмового відділення 3 десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти 1 батальйону морської піхоти ВЧ НОМЕР_2 , ВОС-100915М/658, шкп «матрос».

Відповідно до Витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 17.02.2024 №49, матроса ОСОБА_1 , стрільця-санітара 2 десантно-штурмового відділення 3 десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти 1 батальйону морської піхоти ВЧ НОМЕР_2 , яка перебувала у Державній організації МВС України м. Миколаїв та була виписана, вважати таким, що з 17.02.2024 не повернулась до розташування підрозділу у н.п Михайло-Ларине, Херсонської області, зняти зі всіх видів забезпечення з 17.02.2024.

20.03.2024 позивач звернулась до командира військової частини НОМЕР_2 з рапортом, в якому просила звільнити її з військової служби у зв`язку з необхідністю виховання та догляду за неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з урахуванням того, що її чоловік ОСОБА_2 проходить військову службу по захисту Батьківщини.

Відповідач підтверджує отримання ним вказаного рапорту 26.03.2024.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту про звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

На виконання частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон № 2232-XII.

Частиною 1 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ (тут і в подальшому в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частинами 2-4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ, передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Відповідно до абз.11 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: 2) під час дії воєнного стану: «г» через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

Частина 7 статті 26 Закону № 2232-ХІІ передбачає, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до абзацу 2 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (надалі Положення, тут і в подальшому в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Підпункт 2 п. 225 Положення передбачає, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до пункту 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Пункт 234 Положення визначає, що перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абз.3 п.241 Положення).

Згідно до абзацу 2 п.12 Положення передбачено, що право видавати накази по особовому складу надається, зокрема, командирам військових частин.

Наказом Міністерства оборони України від 10.04.2009 року № 170 затверджена Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Інструкція № 170).

Відповідно до абз.1 пункту 14.10 Інструкції № 170 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України (абз. 13 пункту 14.10 Інструкції № 170).

Аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що звільнення з військової служби, у тому числі, через сімейні обставини, відбувається шляхом подання військовослужбовцем відповідного рапорту з долученням належних документів на підтвердження наявності таких обставин. При цьому, розгляд рапорту про звільнення з військової служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає перевірку документів, що підтверджують наявність підстав для звільнення, уточнення даних про проходження особою військової служби, документальне підтвердження періодів служби тощо.

Суд зауважує, що наслідком подання та розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту.

Відповідно до п.п. 3.11.6 Інструкції з діловодства в Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального Штабу Збройних Сил України від 07.04.2017 року №124, встановлено загальний 30 денний строк для виконання документів, в яких не зазначено строк виконання. Перебіг 30 денного строку розпочинається з моменту реєстрації документа у військовій частині, до якої він надійшов.

Наведене свідчить про те, що, за загальним правилом, рапорт військовослужбовця про звільнення з військової служби має бути розглянутий командиром військової частини протягом 30 днів з моменту його реєстрації у військовій частині. Розглянутим вважається рапорт, по якому прийнято рішення (наказ, відповідь на рапорт та інше) та таке рішення (відповідь на рапорт) доведено до військовослужбовця належним чином.

Відповідачем до матеріалів справи надано лист від 15.04.2024 №41/6059 за результатами розгляду звернення (рапорту) позивача, за змістом якого ВЧ НОМЕР_2 повідомило позивача про те, що на момент подання рапорту підстав для звільнення з військової служби відповідно до чинного законодавства немає.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем 20.03.2024 реалізовано право на подання рапорту про звільнення з військової служби, який розглянуто відповідачем з прийняттям рішення про відмову в його задоволенні.

При цьому, підстави відмови у задоволенні рапорту позивача не є предметом даного судового розгляду, а тому судом в межах даної справи не досліджуються.

Отже, відповідач у відповідності до вимог чинного законодавства розглянув рапорт позивача про звільнення з військової служби, надавши відповідь, про що до матеріалів справи долучено відповідні докази, у зв`язку з чим судом не встановлено протиправної бездіяльності відповідача у спірних правовідносинах.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, є не обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про відмову в задоволені позову.

З урахуванням положень статті 139 КАС України, у зв`язку з відмовою в позові розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 17.07.2024.

Суддя М.О. Семененко