Справа № 320/13306/23
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення ЦМУ ДМС від 09.09.2022 № 5697/20 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну позивачу; зобов`язати відповідача прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу згідно з його заявою від 11.08.2021.

Мотивуючи позовні вимоги представник позивача зазначив, що ним з метою отримання дозволу на імміграцію в Україну було надано повний пакет документів, визначений чинним законодавством та наголосив, що ним надано достовірні відомості та чинні (достовірні) документи для оформлення відповідного дозволу. Позивач вказує, що має посвідку на проживання, одружений з громадянкою України та має статус фізичної особи-підприємця з березня 2018 року, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач вказує, що засуджує широкомасштабну збройну агресію Російської Федерації проти України.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 09.09.2022 № 5697/420.

Зобов`язано Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну від 11.08.2021 з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, при цьому, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.04.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у порядку письмового провадження на 19.06.2024.

13.05.2024, під № 19434 до суду від сторони відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Розгляд апеляційної скарги 19.06.2024 не здійснювався, у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці, розгляд призначено на 17.07.2024 у порядку письмового провадження.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 має посвідку на тимчасове проживання в Україні, видану 19.12.2022, дійсну до 19.12.2023. Довідкою про реєстрацію місця проживання від 06.08.2021 № 67165807 підтверджується факт проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 , виданого 03.03.2018 між громадянином РФ ОСОБА_3 та громадянкою України ОСОБА_4 укладено шлюб.

З 03.03.2018 позивач зареєстрований, як фізична особа-підприємець, основним видом діяльності якого є комп`ютерне програмування (код за КВЕД 62.01).

Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області прийнято рішення від 09.09.2022 № 597/420 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , уродженцю Російської Федерації. Підставою для прийняття такого рішення зазначено пункт 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Вказане рішення прийняте на підставі висновку за результатами розгляду заяви громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в України, затвердженого начальником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області В. Гузем 09.09.2022. У висновку зазначено, що позивач звернувся 11.08.2021 із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» як особа, яка перебуває у шлюбі з громадянкою України понад два роки. На час звернення з заявою позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та у заяві про надання дозволу на імміграцію вказав зазначену адресу, як місце проживання в Україні. За надісланим запитом отримано відповідь від Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області, в якій зазначено, що за вказаною адресою іноземець фактично не проживає, що може свідчити про свідоме зазначення ним неправдивих відомостей. Враховуючи викладене, відповідач дійшов висновку, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 при поданні заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну свідомо надав неправдиві відомості щодо місця свого проживання.

Листом ЦМУ ДМС від 10.04.2023 №8010.6.1-12970/80.2-23, за наслідками розгляду адвокатського запиту представника позивача повідомлено, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення є інформація Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області стосовно позивача від 17.11.2021 №51/1-11/121-308. Водночас, надати такий лист не вбачається можливим, оскільки відповідач не є розпорядником такої інформації.

Вважаючи рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну протиправним, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що оскаржуване рішення містить інформацію про те, що позивачеві відмовлено у наданні дозволу на міграцію відповідно до пункту 4 частини першої статті 10 Закону № 2491-III. Однак, у спірному рішенні не зазначено, які саме відомості, зазначені позивачем, є недостовірними, неправдивими. У висновку, що передував ухваленню спірного рішення вказано, що у відповіді від Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області зазначено, що за вказаною адресою позивач фактично не проживає, що може свідчити про свідоме зазначення ним неправдивих відомостей. Враховуючи викладене, відповідач дійшов висновку, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 при поданні заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну свідомо надав неправдиві відомості щодо місця свого проживання. Проте, в матеріалах справи докази на підтвердження доводів відповідача щодо зазначення позивачем свідомо неправдивих відомостей відсутні, як і відсутні докази опитування осіб, які проживають в безпосередній наближеності до вказаної позивачем адреси, сусідів чи хоча б мешканців саме цього будинку відповідачем. Відповідачем не надано суду доказів того, що відповідачем вживались будь-які дії з метою встановлення факту проживання позивача за наведеною в його заяві адресою, в тому числі щодо виходу за адресою місця проживання позивача, зазначеною ним у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україні, складення актів, якими б було зафіксовано, що позивач не проживає за вказаною адресою, або інших дій, з метою підтвердження чи спростування інформації, викладеної у листі Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області, на який посилається ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими. Апелянт наголошує на обставини, встановлені у своєму висновку та вказує про те, що як показує практика розгляду аналогічних заяв, іноземці зазначають адреси, де фактично не проживають, оскільки власники приміщень, де проживають іноземці ухиляються від надання документів, необхідних для подання заяви, що інкримінується, як надання свідомо неправдивих відомостей. Водночас, позивачем не було надано інших документів, які давали б змогу для підтвердження та перевірки місця проживання позивача.

З урахуванням наведеного, ч. 1 ст. 308 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі по тексту - Закон №3773), іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України «Про імміграцію» від 07.06.2021 № 2491-III (далі по тексту - Закон № 2491-III).

Правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (частина перша статті 3 Закону № 2491-III).

Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 2491-III, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Підпунктом 1 частини третьої статті 4 Закону № 2491-III, регламентовано, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 9 Закону № 2491-III заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою (частина друга статті 9 Закону № 2491-III).

У той же час, положення частини п`ятої статті 9 Закону № 2491-III, передбачають, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 Закону № 2491-III, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України (пункт 4 частини сьомої статті 9 Закону № 2491-III).

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається (частина десята статті 9 Закону № 2491-III).

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання (частина одинадцята статті 9 Закону № 2491-III).

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі по тексту - Порядок № 1983).

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Порядку № 1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Згідно із пунктом 11 Порядку № 1983, для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п`ятої статті 9 Закону України «Про імміграцію» (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону). Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію»). У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах; квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

Документи, визначені пунктами 1-10 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію», додатково подаються відповідно до категорії іммігрантів.

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України «Про імміграцію», а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Копії цих документів, а також письмове підтвердження згоди на імміграцію та гарантії приймаючих осіб, передбачені пунктом 6 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію», подаються нотаріально засвідченими. Документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі.

Пунктом 14 Порядку № 1983, передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

За правилами пункту 16 Порядку № 1983, у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

При цьому рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття (пункт 19 Порядку №1983).

Тож, територіальні органи ДМС України вправі витребувати в інших державних органів додаткову інформацію щодо осіб, які подали заяву про отримання дозволу на імміграцію, а також викликати таких осіб, а також інших, на бесіду. І лише за результатами аналізу цієї інформації, органи ДМС України приймають відповідне рішення.

У той же час, вичерпний перелік підстав для відмови у видачі дозволу на імміграцію викладено у частині першій статті 10 Закону № 2491-III. Так, згідно із пунктом 4 частини першої статті 10 Закону № 2491-III, дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що фактичною підставою для прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію стала інформація, отримана від Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області.

Так, у висновку, що передував ухваленню спірного рішення вказано, що у відповіді від Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області зазначено, що за вказаною адресою позивач фактично не проживає, що може свідчити про свідоме зазначення ним неправдивих відомостей. Враховуючи викладене, відповідач дійшов висновку, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 при поданні заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну свідомо надав неправдиві відомості щодо місця свого проживання.

Апелянт наголошує на обставини, встановлені у своєму висновку та вказує про те, що як показує практика розгляду аналогічних заяв, іноземці зазначають адреси, де фактично не проживають, оскільки власники приміщень, де проживають іноземці ухиляються від надання документів, необхідних для подання заяви, що інкримінується, як надання свідомо неправдивих відомостей. Водночас, позивачем не було надано інших документів, які давали б змогу для підтвердження та перевірки місця проживання позивача.

Проте, колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта через їх непідтвердженість належними доказами, адже в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження зазначення позивачем свідомо неправдивих відомостей, як і відсутні докази опитування осіб, які проживають в безпосередній наближеності до вказаної позивачем адреси, сусідів чи хоча б мешканців саме цього будинку відповідачем. Також, не надано суду доказів того, що відповідачем вживались будь-які дії з метою встановлення факту проживання позивача за наведеною в його заяві адресою, в тому числі щодо виходу за адресою місця проживання позивача, зазначеною ним у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україні, складення актів, якими б було зафіксовано, що позивач не проживає за вказаною адресою, або інших дій, з метою підтвердження чи спростування інформації, викладеної у листі Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області, на який посилається ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області.

Лише зазначення такої інформації без будь-якого підтвердження цьому, не доводить обґрунтованості та законності прийняття рішення з цих підстав, зважаючи на визначені КАС України критерії для рішення/індивідуального акта суб`єкта владних повноважень.

На противагу чому, позивачем з метою підтвердження факту проживання за зазначеною у довідці про реєстрацію місця проживання від 06.08.2021 № 67165807 адресою ( АДРЕСА_1 ), долучено до матеріалів справи копії договору найму (оренди) квартири від 30.04.2021, укладеного з орендодавцем ОСОБА_5 , акту прийому-передачі житлового приміщення від 30.04.2021, договору оренди квартири від 08.11.2023, в яких зазначено про здачу в оренду позивачу на платній основі квартири АДРЕСА_2 .

Також, матеріали справи містять копії платіжних доручень з призначенням платежу «Поповнення рахунку ОСОБА_5 » за жовтень та листопад 2021 року, серпень 2022 року.

Крім того, позивачем долучено до справи пояснення осіб, які проживають в одному будинку з позивачем, пояснення дружини позивача, в яких зазначено про підтвердження факту проживання позивача із дружиною за вказаною вище адресою та про готовність підтвердити такі пояснення у суді як свідки.

На підтвердження факту проживання за зазначеною вище адресою позивачем долучено до матеріалів справи копії товарно-транспортних та видаткових накладних, роздруківки замовлень на його ім`я з адресою доставки: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів наголошує на тому, що суд у даній справі не робить висновків щодо підтвердження/непідтвердження проживання позивача за вказаною адресою, однак, наголошує на тому, що відповідачем так і не було надано належних доказів існування обставин, що передбачені статтею 10 Закону № 2491-ІІІ, які б надавали йому підстави для відмови в наданні дозволу на імміграцію, що є достатньою підставою для визнання протиправним та скасування рішення від 09.09.2022 № 5697/420 про відмову в наданні дозволу на імміграцію позивачу через його необґрунтованість та відсутність в ньому перевірених/доведених обставин, достатніх для прийняття такого несприятливого для особи рішення.

Приймаючи до уваги те, що зобов`язання відповідача надати дозвіл на імміграцію, за даних обставин, є формою втручання в дискреційні повноваження міграційного органу, наявні правові підстави для зобов`язання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію, з урахуванням висновків, які викладені у цьому рішенні.

Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Доводи апеляційної скарги відповідача є недоведеними та не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко