Справа № 420/13823/22
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2024-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/13823/22

Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Час і місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А. І.

Ступакової І. Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення матеріального та грошового забезпечення та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 матеріальне та грошове забезпечення у сумі - 799 247,64 грн. (сімсот дев`яносто дев`ять тисяч двісті сорок сім гри. 64коп), яка складається із: 779 979,48 (сімсот сімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот сімдесят дев`ять грн. 48 коп.) невиплачене матеріальне та грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, та 19268,16 (дев`ятнадцять тисяч двісті шістдесят вісім грн. 16 коп.) вартість речового майна що належить до видачі при звільненні;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 31.05.2019 року по день ухвалення рішення по справі;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 20 000,00 (двадцять тисяч грн. 00 коп.);

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на правову допомогу у сумі 30 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, з 05.10.2016 року по 14.06.2019 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ЗСУ. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 14.06.2019 року №121 позивача з 14 червня 2019 року було звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на підставі наказу .

Не погодившись із своїм звільненням, позивач звернувся до суду за судовим захистом.

Рішенням ООАС від 23.11.2021 року по справі №420/9039/21, яке залишено без змін постановою П`ятого адміністративного апеляційного суду від 14.06.2022 року, позовні вимоги задоволено, та скасовано пункт 9 наказу Управління Оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України, військова частина НОМЕР_2 №147 від 31.05.2019 року Про звільнення у запас за п.п. д через службову невідповідність ОСОБА_1 , та скасовано пункт 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 №121 від 14.06.2019 року (по стройовій частині) Про виключення ОСОБА_1 із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Зазначені судові рішення позивачем було направлено із заявою про їх виконання до відповідача та ОК Південь в/ч НОМЕР_2 , а саме про видання наказів про скасування пунктів оскаржуваних наказів згідно рішення суду та виплату грошового забезпечення як за вимушений прогул за період з дати звільнення до дати скасування пунктів наказів.

У відповідь від відповідача та ОК Південь в/ч НОМЕР_2 , надійшли листи та витяги з наказів, згідно яких скасовано лише пункт 9 наказу Управління Оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України, військова частина НОМЕР_2 №147 від 31.05.2019 року Про звільнення у запас за пп. д через службову невідповідність ОСОБА_1 , та скасовано пункт 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 №121 від 14.06.2019 року (по стройовій частині) Про виключення ОСОБА_1 із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а в частині виплати грошового забезпечення за період з дати звільнення по дату виконання рішення суду, командування військової частини НОМЕР_1 відповіло про те що у разі поновлення на військовій службі орган який прийняв рішення про таке поновлення, одночасно вирішує питання щодо виплати військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення.

Таким чином, відповідач (керівництво військової частини НОМЕР_1 ) відмовився добровільно виплатити матеріальне та грошове забезпечення за час вимушеного прогулу та переклав це питання на ОК Південь військова частина НОМЕР_2 , при тому що ОК ІНФОРМАЦІЯ_1 військова частина НОМЕР_2 не має ніякого відношення до виплати матеріального та грошового забезпечення, так як військову службу проходив позивач у в/ч НОМЕР_1 , і грошове забезпечення виплачувалось з в/ч НОМЕР_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення матеріального та грошового забезпечення та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 14.06.2019 року по 24.07.2022 року у загальному розмірі 531 729 грн. 42 коп. (п`ятсот тридцять одна тисяча сімсот двадцять дев`ять гривень сорок дві копійки), з урахуванням фактично виплачених сум відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 30.12.2022 року №400.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в сумі 14 263 грн. 75 грн. (чотирнадцять тисяч двісті шістдесят три гривні сімдесят п`ять копійок).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, військова частина НОМЕР_1 , подала апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянтом зазначено, щоч.5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, а позивачем такий строк пропущено майже на рік, а отже у суду першої інстанції були всі підстави для винесення ухвали про залишення даного позову без розгляду.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 29.08.2016 року проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 у військовому званні старший лейтенант.

Наказом (по особовому складу) начальника управління персоналу заступником начальник штабу військової частини НОМЕР_2 від 31.05.2019 року №147 старшого лейтенанта ОСОБА_2 відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу звільнено з військової служби у запас за пп. д (через службову невідповідність).

Згідно з наказом (по стройовій частині) т.в.о. начальника штабу першого заступника командира військової частини НОМЕР_1 від 14.06.2019 року №121 ОСОБА_2 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 31.05.2019 року №147 у запас за п. д ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу вважати таким, що 14.06.2019 року справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ); з 14.06.2019 року виключити зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення; припинити доступ до роботи з відомостями, що містять державну таємницю та шифрів.

ОСОБА_1 , не погодившись зі своїм звільненням, звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати пункт 9 наказу №147 від 31.05.2019 року Про звільнення у запас за пп. д через службову невідповідність ОСОБА_1 ; скасувати пункт 4 наказу №121 від 14.06.2019 року командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) Про виключення ОСОБА_1 із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.11.2021 року о справі № 420/9039/21, залишеного без змін постановою П`ятого адміністративного апеляційного суду від 14.06.2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України, військова частина НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 про скасування наказів в частинах, що стосуються позивача задоволено:

- скасовано пункт 9 наказу Управління Оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України, військова частина НОМЕР_2 №147 від 31.05.2019 року Про звільнення у запас за пп. д через службову невідповідність ОСОБА_1 ;

- скасовано пункт 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 №121 від 14.06.2019 року (по стройовій частині) Про виключення ОСОБА_1 із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу даним судовим рішенням у справі № 420/9039/21 судом не вирішувалось.

Зазначені судові рішення позивачем було направлено із заявою про їх виконання до військової частини НОМЕР_1 та ОК ІНФОРМАЦІЯ_1 в/ч НОМЕР_2 , а саме про видання наказів про скасування пунктів оскаржуваних наказів згідно рішення суду та виплату грошового забезпечення як за вимушений прогул за період з дати звільнення до дати скасування пунктів наказів.

У відповідь від військової частини НОМЕР_1 та ОК ІНФОРМАЦІЯ_1 в/ч НОМЕР_2 , надійшли листи та витяги з наказів №290 від 19.07.2022 року та №190 від 25.07.2022 року, згідно яких скасовано пункт 9 наказу Управління Оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України, військова частина НОМЕР_2 №147 від 31.05.2019 року Про звільнення у запас за пп. д через службову невідповідність ОСОБА_1 , та скасовано пункт 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 121 від 14.06.2019 року (по стройовій частині) Про виключення ОСОБА_1 із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

В частині виплати грошового забезпечення за період з дати звільнення по дату виконання рішення суду, командування військової частини НОМЕР_1 повідомило про те що, у разі поновлення на військовій службі орган який прийняв рішення про таке поновлення, одночасно вирішує питання щодо виплати військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення.

З приводу питання щодо поновлення на посаді позивача після скасування пунктів наказів про звільнення, то це питання вирішено таким чином - позивач добровільно мобілізувався до лав ЗСУ де проходить військову службу за своєю спеціальністю, тому необхідність у поверненні на службу до військової частини НОМЕР_1 відпала.

З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з даним позовом про виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 31.05.2019 року по 25.07.2022 pоку.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а оскільки нарахована середньоденна заробітна плата становить 467,66 грн., а кількість днів вимушеного прогулу складає 1137 днів, то середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з військової частини НОМЕР_1 складає 531 729,42 грн., з урахуванням фактично виплачених сум відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 30.12.2022 року №400.

При цьому, суд допустив негайне виконання рішення суду в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в сумі 14 263,75 грн.

Крім того прийшов до висновку, що підстав для виплати компенсації вартості за не отримане речове майно немає, оскільки всі необхідні умови, передбачені законодавством для отримання грошової компенсації позивач не виконав, а саме ОСОБА_1 не звертався до військової частини НОМЕР_1 ані при його звільненні, ані станом на дату розгляду даної справи із заявою (рапортом) щодо виплати вартості речового майна при звільнений.

Вивчивши матеріали справи, переглянувши рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до ст. 14 КАС України невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вимушеним прогулом у розумінні статті 235 КЗпП України є період часу з дня звільнення працівника по день ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі.

Указана норма права, окрім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто уважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Як встановлено судом, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.11.2021 року о справі №420/9039/21, залишеного без змін постановою П`ятого адміністративного апеляційного суду від 14.06.2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України, військова частина НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 про скасування наказів в частинах, що стосуються позивача задоволено:

- скасовано пункт 9 наказу Управління Оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України, військова частина НОМЕР_2 №147 від 31.05.2019 року Про звільнення у запас за пп. д через службову невідповідність ОСОБА_1 ;

- скасовано пункт 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 №121 від 14.06.2019 року (по стройовій частині) Про виключення ОСОБА_1 із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Проте питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу даним судовим рішенням у справі №420/9039/21 судом не вирішувалось.

Зазначені судові рішення позивачем було направлено із заявою про їх виконання до відповідача та ОК Південь в/ч НОМЕР_2 , а саме про видання наказів про скасування пунктів оскаржуваних наказів згідно рішення суду та виплату грошового забезпечення як за вимушений прогул за період з дати звільнення до дати скасування пунктів наказів.

Зазначене судове рішення в частині скасування пунктів наказів виконано наступним чином.

Наказом Командувача військ Оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 №290 від 19.07.2022 року скасовано пункт 9 наказу Управління Оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України, військова частина НОМЕР_2 №147 від 31.05.2019 року Про звільнення у запас за пп. д через службову невідповідність ОСОБА_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.07.2022 року №190 скасовано пункт 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.06.2019 року №121, про виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення старшого лейтенанта ОСОБА_3 .

При цьому відповідач листом, в частині виплати грошового забезпечення за період з дати звільнення по дату виконання рішення суду, відповів про те що у разі поновлення на військовій службі орган який прийняв рішення про таке поновлення, одночасно вирішує питання щодо виплати військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення.

З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з даним позовом про виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 31.05.2019 року по 25.07.2022 pоку.

Так, апелянт в апеляційній скарзі вказує про пропуск місячного строку звернення до суду з даним позовом. Надаючи оцінку таким доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення суду відповідачем прийнято накази №290 від 19.07.2022 року та №190 від 25.07.2022 року, згідно яких скасовано пункт 9 наказу Управління Оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України, військова частина НОМЕР_2 №147 від 31.05.2019 року Про звільнення у запас за пп. д через службову невідповідність ОСОБА_1 , та скасовано пункт 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 №121 від 14.06.2019 року (по стройовій частині) Про виключення ОСОБА_1 із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

В свою чергу, оскільки питання про виплату грошового забезпечення за період з дати звільнення по дату виконання рішення суду не вирішено, позивач 30.09.2022 року звернувся до суду з даним позовом.

Так, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 КАС України).

Разом з тим, положеннями КАС України не врегульовано порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці

Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів визначено ст. 233 КЗпП України.

Частиною 2 статті 233 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення та звернення з позовом про скасування пунктів наказів) встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому, Верховний Суд неодноразово зазначав, що зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.», а тому доводи апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду з урахуванням норм ст. 122 КАС України є помилковими.

Так, офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 і № 9-рп/2013.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

З огляду на те, що вказаним Рішенням Суд надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України, у редакції до змін, внесених у вказану статтю Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, відповідно до якої звернення до суду не обмежувалося будь-яким строком, однак після внесення вказаних змін, у справах про виплату працівнику всіх сум, що належать йому при звільненні, було встановлено тримісячний строк звернення до суду.

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Водночас, згідно з пунктом 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

27 червня 2023 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», пунктом 1 якої встановлено відмінити з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Так, позивач звернувся до суду з позовом 30.09.2022 року, тобто на момент звернення позивача до суду з цим позовом на території України діяв карантин.

Аналогічний висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 18 січня 2024 року в справі №240/5105/23.

Таким чином, строк звернення до суду з позовом не пропущено, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Стосовно суті позовних вимог, то колегія суддів зазначає наступне.

Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять військову службу, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці, зокрема: Закон України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 09.04.1992 року № 2262-XII (далі - Закон України № 2262), Постановою Кабінету Міністрів України Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей від 17.07.1992 року №393 (далі - Порядок №393), Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі - Закон України № 2011), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114 (далі - Положення № 114), Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 року №499 (далі - Інструкція №499).

Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час вимушеного прогулу.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у разі незаконного звільнення (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно, якщо стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу при поновленні на роботі не відбулося, то працівник з урахуванням змісту ст. 235 КЗпП України не позбавлений процесуальної можливості заявити таку вимогу за окремим позовом.

Приписами статті 236 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, згідно з пунктом 5 якого нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як встановлено пунктом 8 розділу ІV Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, тривалість вимушеного прогулу позивача, який утворився внаслідок винесення протиправних наказів, суд вважає необхідним обраховувати з 14.06.2019 року (дата виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення) по 24.07.2022 року (дата, яка передує даті наказу від 25.07.2022 року, яким скасовано пункт наказу №121 від 14.06.2019 року, яким позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення).

Кількість календарних днів у період з 14.06.2019 року по 24.07.2022 року становить 1137 днів.

З матеріалів справи вбачається та вірно враховано судом першої інстанції, за період з квітня по травень 2019 року з урахуванням перерахунку (справа № 420/3593/23) №67 від 29.01.2024 року, згідно якої грошове забезпечення позивача за квітень 2019 року становить 14 263,75 грн. та за травень 2019 року становить 14 263,75 грн.

Кількість днів служби за період квітень травень 2019 року становить 61 календарний день.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становило 467,66 грн. (14 263,75 грн. + 14 263,75 грн.) / 61 (квітень 2019 року та травень 2019 року).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з військової частини НОМЕР_1 складає 531 729,42 грн., з урахуванням фактично виплачених сум відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 30.12.2022 року №400. (467,66 грн., х 1137 днів) та з урахуванням ст. 371 КАС України допустив негайне виконання рішення суду в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в сумі 14 263,75 грн.

Отже, доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано 16 липня 2024 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова