Справа № 943/975/24
Суддя: Кос І. Б.
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер №943/975/24
Провадження № 2-а/943/42/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2024 року м. Буськ

Буський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Коса І.Б.,

за участю секретаря судового засідання Дутки С.І.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника позивача адвоката Кот С.І. (в режимі ВКЗ),

за участю відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Буськ адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора відділення поліції № 2 Золочівського районного відділу поліції Головного управління національної поліції у Львівській області лейтенанта поліції Равської Софії Євгенівни про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, -

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 через предстаника адвоката Кот С.І. звернувся до суду із указаним вище позовом, у якому просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №1980845 від 23.04.2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП та закрити справу про адміністративне правопорушення, а також визнати недопустимими докази, здобуті з порушенням чинного законодавства та з порушенням прав і свобод людини. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 23 квітня 2024 року інспектором ВП №2 Золочівського РВП ГУНП у Львівській області лейтенантом поліції ОСОБА_2 щодо позивача була винесена оскаржувана постанова, яку представник позивача вважає безпідставною і такою, що винесена з істотним порушенням прав позивача. Зокрема, автомобіль позивача безпідставно зупинено поліцейськими, які рухалися позаду. Підійшовши до водія, працівники поліції не представились, не повідомили причини зупинки і, не знайшовши будь-яких порушень, із приватного телефону відшукували негативну інформацію щодо позивача. Незважаючи на відсутність порушень та заперечення водія, поліцейська ОСОБА_2 винесла оскаржувану постанову, в якій звинуватила позивача у порушенні ч. 4 ст. 126 КУпАП, наклавши штраф у розмірі 20 400,00 грн. Також оскаржувана постанова відповідача винесена на місці вчинення «на дорозі», в зв`язку із чим позивач був позбавлений можливості реалізації своїх прав і заявлення клопотань. Відтак, зважаючи на викладене і те, що позивача було зупинено незаконно та безпідставно, що вказує на недопустимість здобутих у справі доказів, а тому представник позивача просив задовольнити заявлений адміністративний позов.

Ухвалою судді від 10.05.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі без повідомлення сторін і встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу п`ятиденний строк для подання відповіді на відзив. Копії ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження надіслано сторонам, яким роз`яснено зміст частини 5 статті 262 КАС України, відповідно до якої суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Після направлення сторонам ухвали про відкриття провадження у справі від 10.05.2024 року, від представника позивача - адвоката Кот С.І. надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та виклик в судове засідання для надання показів інспектора відділення поліції Золочівського РВП ГУНП у Львівській області лейтенанта поліції ОСОБА_2 .

Ухвалою судді від 22.05.2024 року постановлено перейти із спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Кот С.І. (у режимі ВКЗ) заявлений позов підтримали повністю та просили суд його задовольнити, виходячи із наведених у позовній заяві мотивів.

Зокрема, позивач ОСОБА_1 наголосив на тому, що працівники поліції після його зупинки через свій особистий телефон знайшли відносно нього дані про позбавлення позивача права керування транспортними засобами апеляційним судом, хоча не повідомили йому про причину зупинки. При цьому, позивач у судовому засіданні не заперечував того факту, що він на момент керування транспортним засобом був позбавлений судом такого права, оспорюючи виключно підстави його зупинки та процедуру здобуття поліцейським інформації про вказаний факт. Крім того, позивач у судовому засіданні повністю підтримав свого представника адвоката Кот С.І. про підтримання ними позову виключно до відповідачки ОСОБА_2 , а не до органу Національної Поліції, оскільки саме вона порушила його права.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кот С.І. в судовому засіданні (у режимі ВКЗ) повністю підтримав заявлений позов із наведених вище мотивів і просив його задовольнити, покликаючись на безпідставність і незаконність зупинки працівниками поліції його довірителя; відсутність причин зупинки автомобіля позивача, який перебував у технічно справному стані, а дії поліцейських були неправомірними, відтак здобуті ними докази слід вважати недопустимими. Тому адвокат Кот С.І. просив скасувати оскаржувану постанову відповідача та закрити провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, на зауваження суду щодо неналежності відповідача в справі, представник позивача наголосив на тому, що ним розглядалось питання щодо пред`явлення цього позову до органу Національної поліції, однак вирішили звертатись до суду із позовом виключно до поліцейської ОСОБА_2 , оскільки вона порушила права позивача, а щодо заміни відповідача заперечили, з чим у судовому засіданні також погодився позивач ОСОБА_1 . Крім того, представник позивача поклався на думку суду щодо доцільності дослідження відеозапису події, оскільки ні представник позивача, ні його довіритель не клопотали про таке дослідження.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та просила суд у його задоволенні відмовити повністю. Суду повідомила про те, що вона працює інспектором СРПП ВП №2 Золочівського РВП ГУНП у Львівській області та перебуває у трудових відносинах із Головним управління Національної поліції у Львівській області та є його працівником. 23 квітня 2024 року вона з поліцейським Пнівським разом несли службу, здійснюючи патрулювання по території Буської ОТГ, у ході якого ними було виявлено транспортний засіб марки «Renault Trafic» під керуванням ОСОБА_1 , якого вона візуально знає, як особу, яка позбавлена права керування транспортними засобами. Також кожного ранку працівники поліції отримують інформацію про осіб, які позбавлені права керування транспортними засобами. Зокрема, їй стало відомо про те, що ОСОБА_1 , якого вона візуально знає, був позбавлений права керування транспортними засобами постановою Львівського апеляційного суду від 12.04.2024, який залишив без зміни рішення Буського районного суду щодо позбавлення ОСОБА_1 права керування в силі. Оскільки під час патрулювання текриторії м. Буська ними було виявлено факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом після позбавлення його судом у такому праві, а тому нею було прийнято рішення зупинити позивача, після чого вказане судове рішення про позбавлення ОСОБА_1 права керування було виявлено нею на офіційному веб-порталі судової влади України, про що позивачу було достеменно відомо, оскільки він був пристуній у судовому засіданні Львівського апеляційного суду та знав про це судове рішення, однак керував транспортним засобом. На зауваження представника позивача щодо незаконності отриманих доказів щодо ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 покликалась на положення статті 251 КУпАП, в силу якої будь-які фактичні дані можуть бути доказом правопорушення. Відтак, відповідачка ОСОБА_2 просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, заслухавши доводи учасників справи, дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із таких мотивів.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності (ч. 3 ст. 9 КАС України).

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Згідно із ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, вина (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадській порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як убачається із оскаржуваної постанови інспектора Відділення поліції №2 (м. Буськ) Золочівського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області лейтенанта поліції ОСОБА_2 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №1980845 від 23.04.2024, якою позивача ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП із накладенням на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20 400,00 грн. за те, що 23 квітня 2024 року о 14 год. 06 хв на вулиці Заводська, 23 у місті Буську Золочівського району Львівської області водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Renault Trafic», державний номерний знак НОМЕР_1 , будучи позбавленим права керування транспортними засобами 26 лютого 2024 року Буським районним судом терміном на 1 рік, чим порушив п. 2.1 «а» ПДР України (керування транспртним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами), скоївши адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Судом встановлено, що позивачем та його представником не оспорюється те, що ОСОБА_1 керував у вказаний у спірній постанові час і місці транспортним засобом, як і те, що на час такого керування позивачем транспортним засобом він був позбавлений судом права керування транспортними засобами. Натомість, позивачем оспорюються лише підстави його зупинки працівниками поліції та отримання ними інформації про вищевказаний факт позбавлення права керування із офіційного веб-порталу судової влади України.

Проте, суд вважає наведені доводи позивача та його представника помилковими, виходячи із таких мотивів.

Так, згідно підпункту 3 частини першої статті 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби, зокрема у разі якщо є інформація, що свідчить про причетність водія транспортного засобу до вчинення адміністративного правопорушення.

Як зауважила відповідач ОСОБА_2 , що ними до початку патрулювання території міста Буська було отримано інформацію про притягнення позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності з позбавленням його права керування транспортними засобами, що знайшло своє підтвердження після його зупинки, оскільки ОСОБА_1 керував транспортним засобом, будучи раніше позбавленим судом права керування транспортними засобами строком на 1 рік, що є порушенням п. 2.1 «а» ПДР України та утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, що спростовує доводи позивача та його представника про безпідставність зупинки ОСОБА_1 працівниками поліції.

Пунктом 2.1 «а» ПДР України передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Судом встановлено та не оспорюється учасниками справи те, що ОСОБА_1 постановою Буського районного суду Львівської області від 15.02.2024 року притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП із накладенням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік. Вказана постанова суду набрала законної сили згідно постанови Львівського апеляційного суду від 12.04.2024 року, про що вбачається із постанов суду першої та апеляційної інстанцій та не заперечувалося учасниками справи в судовому засіданні.

При цьому, як убачається зі згаданої постанови Львівського апеляційного суду від 12.04.2024 року, що така винесена за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та його захисника ОСОБА_3 , а тому суд погоджується із доводами відповідачки про те, що ОСОБА_1 знав про його позбавлення права керування транспортними засобами на момент його зупинки поліцейськими та винесення спірної постанови.

Крім того, як слідує зі змісту оскаржуваної постанови, що поліцейською ОСОБА_2 дотримано процедуру складання постанови про адміністративне правопорушення. При цьому, позивачу роз`яснено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, передбачені ст. 268 КУпАП, строк оскарження згідно ст. 289 КУпАП, а також позивачем отримано копію оскаржуваної постанови, що підтверджується підписом позивача ОСОБА_1 у графі №8 і №9 цієї постанови. Відтак, суд вважає, що наведені фактичні обставини спростовують доводи позивача та його представника в частині порушення прав позивача поліцейською ОСОБА_2 .

Що стосується висловленої в судовому засіданні представником позивача думки про доцільність дослідження відеозапису події, якщо суд того бажає, оскільки адвокат Кот С.І. та його довіритель ОСОБА_1 про це не клопотали, суд констатує, що будь-який відеозапис у матеріалах справи відсутній та сторонами по справі до суду не надавався, а в силу положень частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна самостійно доводити обставини, зокрема, на яких ґрунтуються її позовні вимоги.

Згідно вимог ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС).

Відтак, суд вважає, що доводи сторони позивача зводяться до незгоди із оскаржуваною постановою відповідача та зазначеними у ній фактичними обставинами адміністративного правопорушення, оскільки позивачем не доведено протиправність оскаржуваної постанови відповідача, а позовна заява містить покликання на безпідставність зупинки позивача та порушенням поліцейською його прав, що спростовується вищенаведеним.

Разом із тим, суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в справі №520/2261/19, викладений у постанові від 25.06.2020, де Судом зазначено, що доводи скаржниці про те, що суд першої інстанції всупереч вимогам частини другої статті 77 КАС України поклав обов`язок доказування на позивачку, не заслуговують на увагу, оскільки визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 в справі №760/2846/17; постанові Верховного Суду від 14.02.2018 в справі №536/583/17, де обов`язок доказування в адміністративному судочинстві, визначений статтею 77 КАС України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Також, суд вважає, що згідно положень ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема: у разі вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 126 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.

Крім того, суд вважає безпідставними доводи позовної заяви про те, що оскаржувана постанова відповідача є незаконною через те, що така була винесена відповідачкою на місці вчинення «на дорозі», оскільки згідно положень статті 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції. У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. Відтак, суд вважає, що оскаржувана постанова винесена належним суб`єктом, у межах його компетенції та з дотриманням встановленої законом процедури.

Частиною четвертою статті 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 20 400 грн.

При цьому, як слідує із оскаржуваної постанови, що відповідачем накладено адміністративне стягнення на позивача у межах санкції, передбаченої ч. 4 ст. 126 КУпАП, у виді штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 20 400 грн., яке в даному випадку є безальтернативним.

Крім того, суд вважає помилковими доводи позивача та його представника щодо незаконного здобуття поліцейською ОСОБА_2 доказів з приводу позбавлення ОСОБА_1 судом права керування транспортними засобами за ч. 1 ст. 130 КУпАП через те, що вона користувалась при цьому даними реєстру судових рішень, розміщених на офіційному веб-порталі судової влади України, оскільки положеннями частини першої, другої та третьої статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Загальний доступ до судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України забезпечується з дотриманням вимог статті 7 цього Закону. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Відтак, наведені норми спеціального закону надавали право поліцейській використовувати дані Реєстру судових рішень з метою перевірки обставин щодо позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами.

Разом із тим, в силу норми частини першої статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому, перелік засобів доказування є невичерпним, оскільки може встановлюватися також іншими документами.

Більше того, частиною другою статті 251 цього Кодексу передбачено, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.

За наведених обставин, суд вважає, що прийняте рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є обґрунтованим, прийнятим на підставі, у межах повноважень та у визначений законом спосіб, накладене відповідачем адміністративне стягнення обране у виді та розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 126 КУпАП. Відтак, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі за їх необгрунтованістю.

Окрім того, як роз`яснив Восьмий апеляційний адміністративний суд у своїй постанові від 10.06.2020 року в справі №440/696/18, що працівники органів і підрозділів Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення від імені органів Національної поліції і у цьому випадку не можуть виступати самостійними суб`єктами владних повноважень, тобто окремо від державного органу, посадовою особою якого вони є, виносячи одноособові рішення. Тому, належним відповідачем як суб`єктом владних повноважень в адміністративній справі щодо оскарження рішень (дій чи бездіяльності) у справі про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, повинен бути відповідний орган Національної поліції.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09 липня 2020 року в справі №2040/5355/18, де Верховний Суд виснував, що суд апеляційної інстанції, ураховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позову, заявленого до неналежного відповідача. При цьому, колегія суддів зауважує, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте, вже до належного відповідача. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 13 червня 2018 року в справі №303/3416/17 та від 10 липня 2018 року в справі №336/4525/17.

Судом установлено та вбачається з матеріалів справи, що інспектор ВП №2 Золочівського РВП ГУНП у Львівській області лейтенант поліції ОСОБА_2 , яка винесла оскаржувану постанову в цій справі перебуває у трудових відносинах із Головним управління Національної поліції у Львівській області, оскільки є його працівником, яка від імені вказаної юридичної особи виносила оскаржувану постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Відтак, оскільки згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2020 року в справі №440/696/18, - належним відповідачем як суб`єктом владних повноважень в адміністративній справі щодо оскарження рішень (дій чи бездіяльності) у справі про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, повинен бути відповідний орган Національної поліції, тобто в даному випадку Головне управління Національної поліції у Львівській області, від імені якого поліцейська ОСОБА_2 винесла оскаржувану постанову серії ЕНА №1980845 від 23.04.2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП, а вказана поліцейська не може виступати самостійним суб`єктом владних повноважень (окремо від державного органу, посадовою особою якого вона є), виносячи одноособові рішення, а позивач та його представник проти заміни відповідача заперечили. Отже, суд вважає, що даний позов заявлений до неналежного відповідача (інспектора поліції ОСОБА_2 ), замість належного відповідача - Головного управління Національної поліції у Львівській області, посадовою особою якого вона є та від імені якої виносила оскаржувану постанову серії ЕНА №1980845 від 23.04.2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Крім того, зважаючи на відмову в задоволенні цього позову, підстав для розподілу судових витрат (сплачений позивачем судовий збір у розмірі 968,96 грн.) в порядку статті 139 КАС України суд не вбачає.

Ураховуючи наведене і керуючись ст.ст. 6, 8, 9, 10, 26, 48, 77, 78, 139, 242-246, 249, 271, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до інспектора відділення поліції № 2 Золочівського районного відділу поліції Головного управління національної поліції у Львівській області лейтенанта поліції Равської Софії Євгенівни про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Представник позивача: адвокат Кот Сергій Іванович (44501, м. Камінь-Каширський, вул. Воля, 185, Волинська область, РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: інспектор ВП № 2 Золочівського РВП ГУНП у Львівській області лейтенант поліції Равська Софія Євгенівна (80500, м. Буськ, вул. Київська, 3, Золочівського району Львівської області).

Повний текст судового рішення виготовлено: 17 липня 2024 року.

Суддя І. Б. Кос