Справа № 240/10664/23
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2024-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року м. Житомир справа № 240/10664/23

категорія 112010200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Токаревої М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить:

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про відмову у призначенні пенсії за віком від 17.03.2023 № 37;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 22.04.1982 по 06.05.1982 в колгоспі «Зоря», з 10.06.1984 по 12.12.1990 в колгоспі ім. «Куйбишева», з 14.12.1990 по 06.09.1991 в колгоспі ім. «Боженка», з 01.04.1993 по 31.12.1996 в колгоспі «Пам`ять Леніна», з 01.01.1997 по 31.12.1998 в КСП «Пам`ять Леніна», та період навчання з 13.12.1984 по 28.02.1990 в Житомирському сільськогосподарському інституті;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву про призначення пенсії, подану 10.03.2023, з урахуванням висновків суду.

В обгрунтування позову вказано, що 10.03.2023 він повторно звернувся до територіального сервісного центру №10 Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, надавши додатково усі необхідні документи передбачені діючим законодавством України. За результатом розгляду заяви про призначення пенсії за віком Головним управлінням Пенсійного фонду України у Кіровоградській області прийнято рішення від 17.03.2023 № 37, про відмову в призначенні пенсії за віком, з мотивів відсутності на день звернення вислуги років - 30 років, підтверджено належними документами страховий стаж 27 років 6 місяців 25 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. Відповідачем, за результатами розгляду документів до загального стажу не зараховано період роботи, що міститься в трудовій книжці, зокрема: з 22.04.1982 по 06.05.1982 в колгоспі «Зоря», з 10.06.1984 по 12.12.1990 в колгоспі ім. «Куйбишева», з 14.12.1990 по 06.09.1991 в колгоспі ім. «Боженка», оскільки відсутні відомості про відпрацьований мінімум трудової участі. Крім того, до стажу не враховано період роботи з 01.04.1993 по 31.12.1996 р. в колгоспі «Пам`ять Леніна», з 01.01.1997 по 31.12.1998 в КСП «Пам`ять Леніна», оскільки в довідках №01-12/к/702 від 08.12.2022 та №01-12/К/703 від 08.12.2022 про відпрацьовані вихододні та заробітну плату прізвище, ім`я, по батькові зазначено не повністю, а також не зараховано період навчання з 13.12.1984 по 28.02.1990 в Житомирському сільськогосподарському інституті.

Справу призначено до розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідачами було подано відзиви на позовну заяву за змістом яких просили відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування відзивів вказано, що підтверджений належними документами страховий стаж позивача становить 27 років 06 місяців та 25 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком, а тому рішення про відмову у призначенні пенсії є правомірним.

Дослідивши подані сторонами письмові докази суд встановив наступні обставини.

07.02.2023 ОСОБА_1 звернувся до територіального сервісного центру №10 Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", надавши відповідні документи передбачені діючим законодавством України, яка за принципом екстериторіальності була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області.

Головним управлінням Пенсійного фонду України у Кіровоградській області прийнято рішення від 14.02.2023 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, з мотивів відсутності на день звернення вислуги років - 30 років.

10.03.2023 ОСОБА_1 повторно звернувся до територіального сервісного центру №10 Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", надавши відповідні документи.

Головним управлінням Пенсійного фонду України у Кіровоградській області прийнято рішення від 17.03.2023 № 37, про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, з мотивів відсутності на день звернення страхового стажу - 30 років, підтверджено належними документами страховий стаж 27 років 6 місяців 25 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком.

Зі змісту зазначеного рішення неможливо встановити, які саме періоди роботи позивача не зараховано до страхового стажу.

Разом з тим, зі змісту повідомлення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 23.02.202 вбачається, що до загального стажу не зараховано період роботи, що міститься в трудовій книжці, зокрема: з 22.04.1982 по 06.05.1982 р. в колгоспі «Зоря», з 10.06.1984 по 12.12.1990 р. в колгоспі ім. «Куйбишева», з 14.12.1990 по 06.09.1991 р. в колгоспі ім. «Боженка», оскільки відсутні відомості про відпрацьований мінімум трудової участі. Крім того, до стажу не враховано період роботи з 01.04.1993 по 31.12.1996 р. в колгоспі «Пам`ять Леніна», з 01.01.1997 по 31.12.1998 в КСП «Пам`ять Леніна», оскільки в довідках №01-12/к/702 від 08.12.2022 р. та №01-12/К/703 від 08.12.2022 р. про відпрацьовані вихододні та заробітну плату прізвище, ім`я, по батькові зазначено не повністю.

Інших доказів, які б надавали можливість встановити, які саме періоди роботи позивача та з яких підстав не зараховано до страхового стажу суду жодним із учасників судового розгляду надано не було.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормою статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі за текстом Закон № 1058-IV).

Частина 1 статті 9 Закону № 1058-ІV встановлює, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Пунктом 2 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що Пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди цим особам пенсії призначаються органами Пенсійного фонду за нормами цього закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

За змістом статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема, чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;

б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема, чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.

Відповідно до статті 62 Закону №1788, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зазначеним нормам відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі за текстом Порядок № 637), відповідно до якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.03.2018 року у справі № 233/2084/17, від 16.05.2019 року у справі № 161/17658/16-а, від 27.02.2020 року у справі №577/2688/17, від 31.03.2020 року у справі №446/656/17, від 21.05.2020 року у справі №550/927/17, від 25 лютого 2021 року у справі № 683/3705/16-а.

Відповідно до частини 1 3 статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Суд зазначає, що позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 Справа № 275/615/17 (К/9901/768/17).

Щодо посилання відповідачів на те, що вказаний період роботи не зарахований до страхового стажу, оскільки в довідках №01-12/к/702 від 08.12.2022 р. та №01-12/К/703 від 08.12.2022 р. про відпрацьовані вихододні та заробітну плату прізвище, ім`я, по батькові зазначено не повністю, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Такий висновок відповідачів є безпідставним, оскільки на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаного періоду роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17.

Водночас суд звертає увагу відповідача на те, що право особи на пенсію гарантоване Конституцією і законами України, пенсійне забезпечення не може ставитись в залежність від існування певних документів, відсутніх не з вини такої особи, збереження яких не може нею контролюватись, тому на цю особу не може покладатись відповідальність за їх збереження.

Визначаючись із періодами роботи та навчання позивача до страхового стажу суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до пункту «д» частини 3 статті 56 Закону «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Як видно з трудової книжки НОМЕР_1 , позивача 13.12.1984 зараховано слухачем підготовчого відділення денного навчання у Житомирському сільськогосподарському інституті, а з 31.07.1985 - студентом першого курсу; 28.02.1990 - відраховано у зв`язку з закінченням навчання в інституті.

Під час навчання позивача діяли норми Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162, пункт 2.15 якої передбачав, що студентам, особам, які навчаються, аспірантам та клінічним ординаторам, що мають трудові книжки, учбовий заклад (науковий заклад) вносить запис про час навчання на денних відділеннях (в тому числі підготовчих) вищих і середніх спеціальних учбових закладах, в партійних школах і школах профруху. Підставою для таких записів є накази учбового закладу (науковий заклад) про зарахування або відрахування студента, особи, яка навчається, аспіранта, клінічного ординатора.

Статтею 45 Закону СРСР від 19.07.1973 р. "Про затвердження Основ законодавства Союзу PCP і союзних республік про народну освіту" було передбачено, що вища освіта здійснюється в університетах, інститутах, академіях, заводах - втузах та інших навчальних закладах, віднесених у встановленому порядку до вищих навчальних закладів. Підготовка фахівців у вищих навчальних закладах здійснюється за денною, вечірньою та заочною формами навчання.

Статтею 53 Закону України "Про вищу освіту" передбачено, що студент (слухач) - особа, яка в установленому порядку зарахована до вищого навчального закладу і навчається з метою здобуття певних освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівнів.

Згідно з Положенням про організацію навчального процесу у вищих навчальних закладах, затвердженого наказом Міністерства освіти України від 02.06.1993 за № 161 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 23 листопада 1993 року за № 173, студенту, який захистив дипломний проект (роботу), склав державні екзамени відповідно до вимог освітньо-професійної програми підготовки, рішенням державної комісії присвоюється відповідно освітній рівень (кваліфікація) та видається державний документ про освіту (кваліфікацію).

Із змісту наведених норм встановлено, що навчанням у вищому навчальному закладі є період з дня зарахування особи до вищого навчального закладу на денну, вечірню або заочну форму навчання до дня її відрахування у зв`язку із завершенням навчання та отриманням відповідного документа про вищу освіту державного зразка.

Оскільки після навчання на підготовчих відділеннях (курсах) особа не здобуває певних освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівнів, до стажу роботи зараховується лише період з дня зарахування студентом першого курсу вищого навчального закладу до закінчення чи відрахування.

Отже, підготовчі курси (підготовчі відділення) при вищому навчальному закладі не є рівноцінними самим вищим навчальним закладам, перелік яких наведено в ст. 25 Закону України «Про вищу освіту», а навчання на підготовчому відділенні (курсах) не є складовою навчання у вищому навчальному закладі, оскільки у випадку, якщо особа не вступить до останнього з будь-якої причини (відмова від вступу, нездача іспитів тощо), період навчання на підготовчих курсах (відділеннях) не можна вважати здобуттям вищої освіти. Оскільки після навчання на підготовчих відділеннях (курсах) особа не здобуває певних освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівнів, до стажу роботи зараховується лише період з дня зарахування студентом першого курсу вищого навчального закладу до закінчення чи відрахування.

Суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, в постановах Касаційного адміністративного суду від 21.02.2020 у справі № 456/2503/16-а, від 11.05.2022 у справі № 445/2374/16-а, від 09.04.2024 у справі № 380/15284/22, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою під час вирішення наведеного спору.

Верховний Суд у постанові від 31 травня 2022 року у справі №369/8584/17 не знайшов підстав для відступу від цього правового висновку (який викладений в аналогічних правовідносинах).

Отже, після навчання на підготовчих відділеннях (курсах) особа не здобуває певних освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівнів, тому до стажу роботи зараховується лише період з дня зарахування студентом першого курсу вищого навчального закладу до закінчення чи відрахування.

Відтак, враховуючи сформовану практику Верховного Суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу періоду навчання позивача на підготовчому відділенні з 13.12.1984 по 31.07.1985.

Разом з тим, суд вважає, що період навчання позивача на денному відділенні Житомирського сільськогосподарського інституту з 31.07.1985 по 28.02.1990, що підтверджується записом у трудовій книжці та копією диплому НОМЕР_2 підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Згідно з наявної у матеріалах справи копії трудової книжки колгоспника №94 вбачається, що у період з 22.04.1982 по 06.05.1982 ОСОБА_1 працював у колгоспі "Зоря".

Також у матеріалах справи міститься трудова книжка колгоспника НОМЕР_3 з 10.06.1984 позивача було прийнято на роботу у колгоспі ім.Куйбишева, а було звільнено з 12.12.1990 з колгоспу ім.Куйбишева.

Проте, у ході судового розгляду було встановлено, що у період з 13.12.1984 по 31.07.1985 ОСОБА_1 навчався на підготовчих курсах Житомирського сільськогосподарського інституту, а у період з 31.07.1985 по 28.02.1990 на денному відділенні Житомирського сільськогосподарського інституту.

Вказані обставини спростовують факт можливої роботи позивача у колгоспі ім.Куйбишева у період з 13.12.1984 по 28.02.1990.

Згідно трудової книжки колгоспника НОМЕР_3 у період з 14.12.1990 по 06.09.1991 позивач працював в колгоспі ім. «Боженка», з 01.04.1993 по 31.12.1996 в колгоспі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », з 01.01.1997 по 31.12.1998 р. в КСП «Пам`ять Леніна», також зазначена трудова книжка містить записи про відпрацювання позивачем мінімуму трудової участі.

Суд зазначає, що позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 Справа № 275/615/17 (К/9901/768/17).

З огляду на встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 17.03.2023 №37, яким відмовлено у призначенні пенсії ОСОБА_1 є протиправним, а тому належним способом захисту порушеного права позивача буде визнання протиправним та скасування вказаного рішення.

У ході розгляду даної справи було встановлено, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено ГУ ПФУ в Кіровоградській області, рішенням якого ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку.

Тож, дії зобов`язального характеру щодо повторного розгляду заяви ОСОБА_1 щодо призначення пенсії за віком має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ в Кіровоградській області.

Така позиція суду грунтується на правовій позиції Верховного Суду від 08.02.2024 у справі №500/1216/23 та від 09.07.2024 у справі №240/16372/23.

Щодо судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.134 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частині 3 цієї статті передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, відповідно до якої при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом відповідно до квитанції № 33 від 19.04.2023 сплачений судовий збір в розмірі 1073,60 грн., який підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

В той же час, щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн., то всупереч вимогам ч.1 ст.77 КАС України такі витрати не підтверджені належними та допустимими доказами.

Так, до матеріалів справи наданий ордер Серія АМ №1051679 від 18.04.2023 на представництво інтересів позивача адвокатом Налапком Миколою Миколайовичем. Однак, будь-якого договору про надання професійної правничої допомоги, що укладений між позивачем та адвокатом, акту виконаних робіт, платіжних документів про оплату наданих послуг чи інших доказів, які б надавали можливість суду встановити понесені судові витрати в цій частині, не надано.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на наведене, відповідачем не доведено, а позивачем спростовано правомірний характер відмови у перерахунку пенсії, у зв`язку з чим позовні вимоги слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О.Ольжича, 7, Житомир,10003, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (вул.Соборна, 7а, Кропивницький, Кіровоградська область,25009, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 17.03.2023 №37, яким відмовлено у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 22.04.1982 по 06.05.1982 в колгоспі «Зоря», з 10.06.1984 по 12.12.1984 в колгоспі ім. «Куйбишева», з 14.12.1990 по 06.09.1991 в колгоспі ім. «Боженка», з 01.04.1993 по 31.12.1996 в колгоспі «Пам`ять Леніна», з 01.01.1997 по 31.12.1998 в КСП «Пам`ять Леніна», та період навчання з 31.07.1985 по 28.02.1990 в Житомирському сільськогосподарському інституті та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії подану 10.03.2023 з врахуванням висновків суду у даній справі.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.С. Токарева