Справа № 420/35550/23
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2024-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/35550/23

Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.

Дата і місце ухвалення 22.03.2024 р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді доповідача Шеметенко Л.П.

судді Градовського Ю.М.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 березня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області, третя особа - Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області, в якому просив стягнути на користь ОСОБА_1 суму заробітної плати за час вимушеного прогулу з 16.08.2022 року по 15.11.2023 року у розмірі 279437,85 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що рішення у справі №420/20768/21 було реалізоване відповідачем в частині поновлення позивача на посаді саме 16.11.2023 року, з моменту винесення відповідного наказу, тому Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області повинне здійснити виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 березня 2024 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивач не звертався із заявою про виплату коштів за вимушений прогул при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, як це передбачено ст. 236 КЗпП України.

Також, апелянт вказує, що суд неправильно розрахував розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, оскільки з наданих документів неможливо встановити розмір середньої заробітної плати позивача.

Позивачем до суду надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначається про обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції, а тому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.08.2022 року у справі №420/20768/21 визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 23.09.2021 року №521-К «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді Начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області з 23.09.2021 року.

Стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 193982,85 грн.

Зобов`язано Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.09.2021 року про призначення відпустки по догляду за дитиною.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в сумі 17945,55 грн.

Ухвалою від 29.08.2022 року виправлено описки в рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 15.08.2022 року по справі №420/20768/21.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.12.2022 у справі № 420/20768/21 апеляційну скаргу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів залишено без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2022 року, з урахуванням змін внесених ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2022 року, змінено, викладено абзац четвертий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 193 982,85 грн.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2022 року залишено без змін».

На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.12.2022 року справі №420/20768/21 Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області виплатило 13.02.2023 року відповідно до платіжних інструкцій №68, №69 та №71 суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 193982,85 грн.

Наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від №714-к 16.11.2023 «Про поновлення ОСОБА_1 » поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області з 23 вересня 2021 року.

22.11.2023 року наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів №724-к ОСОБА_1 був звільнений з посади начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області у зв`язку з поновленням на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, відповідно до п.1 ч. 1 ст.88 Закону України «Про державну службу».

Позивач вважає, що відповідач лише 16.11.2023 року виконав рішення суду щодо поновлення позивача на посаді, що свідчить про затримку виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та зумовлює наявність права на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення з 16.08.2022 року по 15.11.2023 року, у зв`язку із чим звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, вирішуючи справу та задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді фактично виконано відповідачем лише 16.11.2023 року, а тому суд дійшов висновку про затримку з боку Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області виконання вказаного рішення суду, а відтак і про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час такої затримки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, вважає їх правильними та такими, що відповідають вимогам норм процесуального та матеріального права, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із пунктом третім частини першої статті 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Положення аналогічного змісту містяться також в статті 235 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно із статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що законодавством передбачений обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися.

У постанові від 21.10.2021 року у справі №640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 17.06.2020 року у справі № 521/1892/18.

Колегія суддів не приймає доводи апелянта щодо неподання позивачем заяви на підставі статей 21, 24 КЗпП України, яка б свідчила про його бажання та волевиявлення бути поновленим на роботі, оскільки ці правові норми визначають правила поведінки особи у правовідносинах щодо укладення трудового договору, а не щодо поновлення на посаді на підставі рішення суду.

При цьому, слід наголосити, що судове рішення про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно і це жодним чином не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, окрім непереборних.

Як вже зазначалось, відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 07.10.2020 року у справі №480/69/19, від 27.01.2022 року у справі № 580/5185/20.

Колегія суддів звертає увагу, що наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання бути поновленим на роботі.

При цьому, на позивача як на працівника, не покладалось жодного обов`язку подавати заяви про поновлення на роботі чи про виплату коштів за затримку виконання рішення суду. В свою чергу, апелянт не навів посилання на нормативно-правові акти, які б фіксували вказаний обов`язок.

Також, слід зазначити, що наявність вини роботодавця у затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі не є умовою для задоволення заявлених вимог, оскільки наявність цієї вини випливає безпосередньо із норм Конституції України, згідно з якими судові рішення, які набрали законної сили належить виконувати обов`язково.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Ця правова позиція щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27.01.2022 року у справі № 580/5185/20, від 09.11.2022 року у справі №460/600/22, від 23.03.2023 року у справі № 420/8539/21.

Як вбачається з матеріалів справи та сторонами не заперечується, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.08.2022 року у справі № 420/20768/21 поновлено ОСОБА_1 на посаді Начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області з 23.09.2021 року.

Проте, лише наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від №714-к 16.11.2023 р. поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області з 23 вересня 2021 року.

Враховуючи, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.08.2022 року у справі № 420/20768/21 в частині поновлення позивача на посаді відповідач був зобов`язаний виконати негайно, проте виконав його лише 16.11.2023 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді, з чим погоджується колегія суддів.

В свою чергу, судом першої інстанції з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» вірно обраховано середній заробіток за час затримки виконання рішення суду.

Стосовно доводів апелянта в частині не погодження з розрахунком середнього заробітку, слід зазначити, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.08.2022 у справі №420/20768/21 встановлений розмір середньоденної заробітної плати позивача в сумі 854,55 грн., відтак, розмір середньоденної заробітної плати вже був встановлений у відповідному рішенні суду, яке набрало законної сили, а тому носить преюдиційний характер, згідно з частиною 4 статті 78 КАС України.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Це корелюється із міжнародною практикою, зокрема: «У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано:«… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це не сумісно з принципом юридичної визначеності».

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід обраховувати, виходячи з розрахунку робочих днів.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що затримка виконання рішення суду становить 327 робочий день. При розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 16.08.2022 року по 15.11.2023 року, суд виходить із середньоденної заробітної плати у розмірі 854,55 грн.

Таким чином, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, виходячи з того, що 854,55 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 327 робочих днів (час затримки виконання рішення суду з 16.08.2022 року по 15.11.2023 року (включно)), складає 279437,85 грн.

З урахуванням наведених вище обставин в їх сукупності, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи апелянта у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

З огляду на все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 18.07.2024 р.

Суддя доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: І.О. Турецька