Справа № 520/37554/23
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2024-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 р. Справа № 520/37554/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.04.2024, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 30.04.24 по справі № 520/37554/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 14.07.2023 № 194 начальника відділу призначення пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області ОСОБА_2 про відмову у призначенні пенсії за віком;

- визнати протиправним та скасувати рішення від 28.05.2023 № 194 начальника відділу призначення пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівської області Алли Петрік про відмову у призначенні пенсії за віком;

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років від 19.09.2023 № 194 головного спеціаліста відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання житлових субсидій та пільг ГУПФУ в Вінницькій області Олени Цукарєвої;

- зобов`язати ГУПФУ в Харківській області призначити з 07.07.2023 пенсію за вислугу років за ШВП-221, як працівнику льотного складу:

- нарахувати з 07.07.2023 пенсію відповідно до п.7 «Порядку призначення і виплату пенсії за вислугу років працівникам льотно випробного складу цивільної авіації», затвердженого ПК МУ від 21.07.1992 № 418 ( в редакції ПК МУ від 09.08.2005 № 713) у розмірі 75 % заробітку;

- нарахувати з 07.07.2023 щомісячні надбавки у розмірі 40% від основного розміру пенсій за вислугу років за одержання пенсії з більш пізнього строку та здійснити виплати пенсії з надбавками;

- допустити рішення суду до негайного виконання в межах суми стягнення пенсії за один місяць з 07.07.2023 по 06.08.2023;

- відшкодувати моральну щкоду у розмірі 120 000,0 грн (сто двадцять тисяч гривень).

В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначав, що він ще навчаючись у школі по вихідним дням відвідував гурток «Юний десантник» «Богодухівського учбового авіаційного центру ДТСААФ (надалі БУАЦ), де на протязі навчального року з 01.09.1980 по 31.05.1981 пройшов повний курс теоретичної та наземної парашутної підготовки, ним було виконано 10 стрибків з парашутної вежі та він був допущений до виконання стрибків з парашутом з літаків АН-2 та вертольотів Мі 4. Наказом БУАЦ №28 від 12.06.1981 був зарахований парашутистом-рятівником позаштатної парашутно-десантної групи Єдиної державної авіаційної пошуково-рятувальної служби (ЕГ АПСС СССР). За нормами затвердженими ЦК ТСААД наказом № 585 від 16.11.1978 був забезпечений трьохразовим харчуванням, шкіряною курткою та парашутно-спортивним одягом. З 29.08.1981 році був звільнений із складу ППДГ ЄДАПРС у зв`язку з зарахуванням на навчання до Вовчанського авіаційного училища льотчиків ДТСААФ за спеціальністю льотчик-інструктор на вертольотах. За період роботи парашутистом-рятівником ППДГ АПРС з 12.06.1981 по 29.08.1981 (трудовий стаж склав 2 місяці 19 днів), ним було виконано річну норму 40 стрибків з парашутом з АН-2 та поршневих вертольотів Мі-4( що підтверджується довідкою БУАЦ від 29.08.1981р. №234/81-У, записами у книжці №2 парашутиста-рятівника ППДГ пошуково-рятувальної служби. У період навчання в вищому навчальному закладі авіації Вовчанському авіаційному училищі льотчиків ДТСААФ з 01.09.1981 по 31.08.1984 ( яке має перший рівень акредитації), йому наданий диплом від 03.08.1984 присвоєно спеціальність льотна експлуатація вертольотів та кваліфікації льотчик-інструктор на вертольотах. За період роботи парашутистом рятівником ППДГ з 01.09.1984 по 10.01.1994 та з 03.04.1995 по 20.12.1999 позивач щорічно виконував річні норми стрибків з парашутом з реактивних вертольотів. За період роботи парашутистом-рятівником ППДГ з 01.09.1984 по 10.01.1994 щорічно виконував річні норми 40 стрибків з парашутом реактивних вертольотів ( що стверджується записами у трудовій книжці, парашутній книжці, довідкою БУАЦ № 22-02 від 10.01.1994, довідкою ХООТСОУ від 27.01.2021 №1/16), а тому відповідно до п.п. «д» п.1 «Порядку обчислення №418» календарний стаж 9 років 4 місяця 11 днів роботи парашутистом рятівником рахується «1 рік роботи - за 2 роки вислуги» тому вислуга складає 18років 8місяців 22 днів. Позивач посилається, що до 12.09.1990 доки спільною постановою Держкомітету СРСР з праці та соціальним питанням і секретаріату ВЦРПС №370/16-53 не був затвердженим «Перелік посад працівників льотного складу робота на який дає право на пенсію за вислугу років» у якому вперше було визначено «працівників позаштатних парашутно-десантних груп». Позивач зауважує, що дані роботи вважались (виконувались), як виконання державних обов`язків по забезпеченню безпеки польотів, що навіть не давало право на пенсійне забезпечення; і позивач на якого поширювалися норми «Статуту про дисципліну працівників авіації ДТСААФ (затвердженого Постановою Ради міністрів СРСР від 10.01.1977 № 22), які навіть не підлягали розгляду в комісіях по трудових спорів та в судах, не міг з власної волі відмовитись від виконання робіт ППДГ без втрати права на роботу льотчиком інструктором на вертольотах (тобто фактично в супереч нормам ч. 3 ст. 43 Конституції України, відбувалось використання примусової праці). 10.01.1994 за Наказом БУАЦ № 264 від 30.12.1993 було виведено зі складу позаштатної парашутно-десантної групи по п. 2 ст. 4 КЗпП України за станом здоров`я (що підтверджено записами у трудовій книжці, у довідці БУАЦ №22-02 від 10.01.1994, архівній довідці ХООТСОУ від 27.01.2021 №1/14, в свідоцтві льотчика та парашутної книжці). Згідно зі ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» підстави пенсійного забезпечення за вислугу років: пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що діє право на пенсію за віком. Кожна окрема робота, виконання якої призводить до втрати професійної працездатності має науково - обгрунтовані норми зайнятості: кількість стрибків з парашутом для різних видів повітряних суден (поршневих чи реактивних), гранична санітарна норма 800 годин нальоту в рік (без виконання складного та/чи вищого пілотажу. Оскільки, загальна вислуга років складає 46 років що на 21 рік більш ніж норма 25 років а тому розмір пенсії повинен складати 76 %. Позивач зазначає, що 07.07.2023 звернувся до сервісного центру за призначенням пенсії за вислугу років за ШВП-221(льотні екіпажі), як працівник льотного складу, який виконував роботи парашутиста-рятівника ППДГ льотчика-інструктора на вертольотах, бортового оператора по випуску парашутистів та навчався у вищому навчальному закладі авіації (тобто звернувся після спливу 4-х років з дня виникнення 29.12.1999 права на призначення пенсії за вислугу років та протягом усього часу працював на льотних посадах. Рішенням від 14.07.2023 № 194 начальника відділу призначення пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області відмовлено у призначенні пенсії за віком. Рішенням від 28.05.2023 № 194 начальника відділу призначення пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівської області відмовлено у призначенні пенсії за віком. Рішенням про відмову у призначенні пенсії за вислугу років від 19.09.2023 № 194 головного спеціаліста відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання житлових субсидій та пільг ГУПФУ в Вінницькій області відмовлено у призначенні пенсії.

Не погодившись із вказанимм рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.04.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення від 14.07.2023 № 194 начальника відділу призначення пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Визнано протиправним та скасовано рішення від 28.05.2023 № 194 начальника відділу призначення пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівської області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Визнано протиправним та скасовано рішення від 19.09.2023 № 194 головного спеціаліста відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання житлових субсидій та пільг ГУПФУ в Вінницькій області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років, як працівнику льотного складу, який виконував спеціальні роботи в польотах, враховуючи висновки суду.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення в частині відмовлених позовних вимог та прийняти в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що на його думку суд першої інстанції протиправно відмовив у зобов`язанні відповідача призначити та виплачувати пенсію за вислугу років за ШВП-221, як працівнику льотного складу.

Крім того, на переконання позивача необхідно зобов`язати відповідача нарахувати з 07.07.2023 пенсію відповідно до п. 7 «Порядку призначення і виплату пенсії за вислугу років працівникам льотно - випробного складу цивільної авіації», затвердженого ПК МУ від 21.07.1992 № 418 ( в редакції Постанови КМУ від 09.08.2005 № 713) у розмірі 75 % заробітку; нарахування з 07.07.2023р. щомісячної надбавки у розмірі 40 % від основного розміру пенсій за вислугу років за одержання пенсії з більш пізнього строку та здійснити виплати пенсії з надбавками , допустивши рішення суду до негайного виконання в межах суми стягнення пенсії за один місяць з 07.07.2023 по 06.08.2023 та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 120 000 грн.

Відповідач не скористався своїм правом та не надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач звернувся до сервісного центру пенсійного фонду з заявою про призначенням пенсії за вислугу років за ШВП-221(льотні екіпажі), як працівник льотного складу, який виконував роботи парашутиста-рятівника ППДГ льотчика-інструктора на вертольотах, бортового оператора по випуску парашутистів та навчався у навчальному закладі авіації Богодухівського учбового авіаційного центра ДОСААФ.

Разом з заявою позивачем були надані наступні докумкети: копія трудової книжки позаштатного правника відповідно до ч.2 ст.48 КЗпП СРСР п.31 НОМЕР_1 надану на ОСОБА_1 дата заповнення 06.09.1984року, довідка Товариства сприяння обороні України (ТСО України) Харківська обласна організація від 27.01.2021р. вих.№1/14; виписка з книжці №2 парашутиста - рятівника позаштатної парашутно-десантної групи Богодухівського учбового авіаційного центра ДОСААФ від 27.01.2021р. вих.№1/16 ( по рокам та типам льотних апаратів); копія книжці №2 парашутиста-рятівника позаштатної-десантної групи (ППС) у якій зазначено норми стрибків з парашутом з реактивних вертольотів МІ 2 за 1984,1985, 1986 роки,що становить 174стрибків (річні норми стрибків з парашутом з реактивних вертольотів Мі2 в 1984р.,1985р.,1986р. виконав повністю) за 1987 рік 40 стрибків, за 1988 рік 40 стрибків, за 1989рік 40стрибків, за 1990рік 40 стрибків, за 1991рік 40 стрибків, за 1992рік 40 стрибків, за 1993рік 81 стрибків, за 1995 рік 40 стрибків, за 1996 рік 40 стрибків, за 1997 рік 40 стрибків; за 1998рік 41 стрибків; 1999рік 45 стрибків ; випискою з льотної книжці льотчика-інструктора, парашутиста-рятівника позаштатної парашутно-десантної групи, бортового оператора по випуск у парашутистів Богодухівського учбового авіаційного центру ДОСААФ по рокам та типів льотних апаратів від 27.01.2021р. вх.1/15; випискою з книжці №2 Харківського аероклубу ім. В.С.Гризодубової товариства сприяння оборони від 23.08.2023р. вх.36; довідкою товариства сприяння оборони України Харківського аероклубу ім. В.С.Гризодубової від 10.11.2021; довідка про заробітну плату для призначення пенсії за період з 1987 року по 1991 рік Харківської обласної організації товариства сприяння оборони України від 19.03.2019.

Згідно відомостей трудової книжці позаштатного правника ОСОБА_1 відповідно до ч. 2 ст. 48 КЗпП СРСР п.31 БТ-ІІ №2565538 дата заповнення 06.09.1984року наявні наступні записи:

1. 31.08.1984 Богодухівський учбовий авіаційний центр ДОСААФ СРСР парашутист-рятівник позаштатної парашутно-десантної групи;

2.16.02.1987 по суміству бортовий оператор вертольота Мі 2(з лебідкою ЛПГ 4) по випуску парашутистів;

3. 05.08.1993 бортовий оператор вертольота Мі 8 по виписку парашутистів;

4.10.01.1994 виведений зі складу позаштатної парашутно-десантної групи по п. 2 ст. 40КЗпП України по стану здоров`я ;

5. 12.06.1981 прийнятий парашутистом спасателем позаштатної парашутно-десантної групи Богодухівського УАЦ, ДОСААФ єдиної Державної авіаційної пошуково рятувальної служби СРСР;

6. 29.08.1981 виведений зі складу позаштатної парашутно-десантної групи за ст. 38 КЗпП України у зв`язку з зачисленням по направленню на навчання в Вовчанську АУЛ ДОСААФ СРСР курсантом;

7. 03.04.1995 Харківській обласний авіаспортклуб ОСОУ прийнятий за сумісництвом парашутистом рятівником позаштатної парашутно десантної групи;

8. 18.10.1996 на підставі розпорядження Харківського виконачого комітету Ради народних депутатів Харківській обласний авіаційно-спортисний клуб ОСОУ перейменований до Харківського аероклубу ім..В.С.Гризодубовій ОСО України;

9. 20.12.1999 звільнений з позаштатної парашутно-рятувальної групи за власним бажанням.

Вказані обставини підтверджується довідкою товариства сприяння оборони України Харківського аероклубу ім. В.С.Гризодубової від 10.11.2021.

Позивач у позовній заяві зазначає, що за період роботи парашутистом-рятівником ППДГ з 12.06.1981 по 29.08.1981 та з 01.09.1984 по 20.12.1999 щорічно виконував річні норми стрибків з парашутом з реактивних вертольотів, тому має право на призначення з 07.07.2023 (з часу звернення) пенсії за вислугу років, як працівник льотного складу та нарахування з 07.07.2023 пенсії відповідно до п. 7 «Порядку призначення і виплату пенсії за вислугу років працівникам льотного-випробного складу цивільної авіації», затвердженого ПК МУ від 21.07.1992 № 418 ( в редакції ПК МУ від 09.08.2005 № 713) у розмірі 75 % заробітку з нарахування з 07.07.2023 щомісячні надбавки у розмірі 40 % від основного розміру пенсій за вислугу років.

Рішенням від 14.07.2023 № 194 Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, рішенням від 28.05.2023 № 194 Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівської області та рішенням від 19.09.2023 № 194 головного спеціаліста відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання житлових субсидій та пільг ГУПФУ в Вінницькій області відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугу років.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відмова позивачу в призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю у позивача спеціального трудового стажу є протиправною.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів переглядаючі адміністративну справу в частині відмовлених позовних вимог щодо зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років за ШВП-221, як працівнику льотного складу, зазначає наступне.

Завданням адміністративного суду є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та їх відповідності правовим актам вищої юридичної сили. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Тому завданням адміністративного суду є саме контроль за легітимністю прийняття рішень.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 10.09.2019 у справі №818/985/18 та від 26.12.2019 у справі №810/637/18.

Статтею 58 Закону №1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, тобто Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Водночас дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

В Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді зазначено, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Крім того, у цьому спорі суд не встановлює наявності всіх умов, необхідних для призначення пенсії позивачу, що виключає можливість зобов`язання відповідача призначити позивачу відповідну пенсію, за призначенням якої звернувся позивач до пенсійного органу.

Отже, ураховуючи наведене та дискреційні повноваження пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років, як працівнику льотного складу, який виконував спеціальні роботи в польотах, враховуючи висновки суду, а відтак позовні вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області призначити позивачу пенсію не підлягають задоволенню.

Правову позицію, що вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, у зв`язку з чим належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії, а не зобов`язання відповідача призначити пенсію, висловлено Верховним Судом у постанові від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17.

Позовна вимога про допуск рішення суду до негайного виконання в межах суми стягнення пенсії за один місяць з 07.07.2023 року по 06.08.2023 року є похідною, тому задоволенню також не підлягає.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати з 07.07.2023 пенсію відповідно до п. 7 «Порядку призначення і виплату пенсії за вислугу років працівникам льотно - випробного складу цивільної авіації», затвердженого ПК МУ від 21.07.1992 № 418 ( в редакції Постанови КМУ від 09.08.2005 № 713) у розмірі 75 % заробітку; нарахування з 07.07.2023р. щомісячної надбавки у розмірі 40 % від основного розміру пенсій за вислугу років за одержання пенсії з більш пізнього строку та здійснити виплати пенсії з надбавками , допустивши рішення суду до негайного виконання в межах суми стягнення пенсії за один місяць з 07.07.2023 по 06.08.2023 та відшкодувати моральну щкоду у розмірі 120 000 грн, суд вважає такі позовні вимоги передчасними, через що вони не підлягають задоволенню.

Щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 120,000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Нормами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.

Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку згідно із загальними підходами до відшкодування моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №750/6330/17.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Такий висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у рішенні від 24 червня 2020 року у справі № 9901/845/18.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 17 січня 2024 року у справі №580/1015/21 дійшов висновку, що судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Тобто, аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставин справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач не зазначив у чому саме виражались його моральні страждання та завдання моральної шкоди, а також не довів наявності безпосереднього причинного зв`язку такої шкоди із рішеннями відповідача. Доказів на підтвердження існування моральних страждань та визначеного позивачем розміру моральної шкоди (відповідного розрахунку моральної шкоди у сумі 120000,00 грн) суду не надано.

Такий висновок суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, в постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 21 лютого 2020 року у справі № 363/3520/16-а, від 21 лютого 2020 року у справі №628/3028/16-а та від 15 квітня 2020 року у справі №815/63/18.

Зважаючи на ці обставини, колегія суддів вважає, що негативні емоції позивача не досягли рівня страждань і не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача, а отже не завдали моральної шкоди. Також, не наведено та не надано позивачем суду доказів співмірності розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, які б співвідносились із засадами розумності та справедливості.

Відтак, така вимога не підлягає задоволенню оскільки, позивачем не наведено належного обґрунтування в чому саме полягає завдана йому моральна шкода, не наведено розрахунку її розміру, а відтак, позивачем не доведено, що його негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування на користь позивача моральної шкоди у розмірі 120000,00 грн. слід відмовити.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано частково задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.04.2024 року по справі № 520/37554/23 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.04.2024 по справі № 520/37554/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) О.М. Мінаєва В.А. Калиновський