Справа № 380/12483/24
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2024-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2024 рокусправа № 380/12483/24

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Костецького Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Східницької селищної ради Львівської області (вул. Золота Баня 3, селище Східниця Львівської області, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Східницької селищної ради Львівської області, у якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Східницької селищної ради Львівської області щодо ненадання інформації на запит ОСОБА_1 від 13.05.2024 року;

- зобов`язати Східницьку селищну раду Львівської області повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 13.05.2024 року та надати запитувану інформацію.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 13.05.2024 року він звернувся до відповідача з інформаційним запитом, в якому просив надати електронні копії проєктно-кошторисної документації, яка була використана для робіт по тендеру https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2023-06-16-012811-a. Відповідач листом від 22.05.2024 року відмовив у наданні інформації із посиланням на те, що ніби-то ця інформація є у публічному доступі і порекомендував позивачу ознайомитися із такою самостійно. Позивач вважає протиправною таку відмову, оскільки відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Ухвалою суду від 17.06.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Відповідач правом на подання відзиву, передбаченим ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), не скористався, свою позицію стосовно позову не висловив. Відповідач належним чином був повідомлений про відкриття провадження у справі, що підтверджується довідкою від 18.06.2024 про доставку електронного листа до електронного кабінету відповідача.

За приписами ч. 4 ст. 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Позивач звернувся до відповідача із запитом на інформацію від 13.05.2024, у якому просив надати електронні копії проєктно-кошторисної документації, яка була використана для робіт по тендеру https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2023-06-16-012811-a.

Відповідач листом від 22.05.2024 №404/02-15 повідомив позивача про те, що увесь обсяг запитуваної інформації, у т.ч. електронні копії проектно-кошторисної документації, яка була використана для робіт по тендеру, що Вас цікавить знаходиться у відкритому доступі в електронній системі публічних закупівель Prozorro.

Вважаючи порушеним своє право на доступ до публічної інформації, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Даючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулюється Законом України «Про інформацію» від 02.10.1992 року № 2657-XII (далі - Закон № 2657-XII).

Пунктом 3 частини 1 статті 1 Закону № 2657-XII встановлено, що інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно ст. 5 Закону № 2657-XII кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 року №2939-VI (далі Закон №2939-VI).

Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації. Цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом (стаття 2 Закону №2939-VI).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених вказаним Законом.

Отже, визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовим зафіксованим на певному носії продуктом, отриманим або створеним виключно суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків та володіти яким у подальшому може будь-який розпорядник публічної інформації, навіть якщо він не є суб`єктом владних повноважень.

Доступ до інформації забезпечується, зокрема шляхом надання інформації за запитами на інформацію (п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону №2939-VI).

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 13, п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону №2939-VI розпорядники інформації, до яких, зокрема належать органи державної влади і органи місцевого самоврядування, зобов`язані надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 20 Закону №2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Частинами першою і другою ст. 22 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 вказаного Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 вказаного Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 вказаного Закону. Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовий формі.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (частина друга статті 22 Закону №2939-VI).

В силу ч. 3 ст. 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Статтею 23 Закону № 2939-VІ передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити: відмову в задоволенні запиту на інформацію; відстрочку задоволення запиту на інформацію; ненадання відповіді на запит на інформацію; надання недостовірної або неповної інформації; несвоєчасне надання інформації; невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача (ч. 2 ст. 23 Закону № 2939-VІ).

Таким чином, Законом України №2939-VI регламентовано такі варіанти поведінки розпорядника інформації у разі одержання запиту на інформацію: надання відповіді на запит на інформацію у строк, передбачений ст. 20 Закону №2939-VI; прийняття рішення про відстрочку в задоволенні запиту на інформацію (ч.ч. 6, 7 ст. 22 Закону №2939-VI); відмова в задоволенні запиту на інформацію; направлення запиту належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача із запитом на інформацію від 13.05.2024 відповідно до норм Закону України «Про доступ до публічної інформації». Відповідач у відповіді від 22.05.2024 на запит вказав, що запитувана позивачем інформація знаходиться у відкритому доступі в електронній системі публічних закупівель Prozorro.

Відповідно до інформації, розміщеної на вебсайті https://prozorro.gov.ua/about, електронна система публічних закупівель Prozorro це онлайн-платформа, де державні та комунальні замовники оголошують тендери на закупівлю товарів, робіт і послуг, а представники бізнесу змагаються на торгах за можливість поставити це державі.

З наведеного суд робить висновок, що відповідач у відповідь на запит про доступ до публічної інформації запропонував позивачу самостійно ознайомитись із запитуваною інформацією в електронній системі публічних закупівель Prozorro, що прямо заборонено частиною другою статті 22 Закону №2939-VI.

Таким чином, відповідач протиправно не розглянув запит позивача у відповідності до вимог Закону №2939-VI , що є підставою для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо неналежного розгляду запиту в частині дослідження такого на пердмет наявності чи відсутності у нього як розпорядника інформації, запитуваної інформації та прийняття рішення у відповідності до вимог ст.ст. 20,22 Закону №2939-VI. Як наслідок, підлягає задоволенню позовна вимога щодо зобов`язання відповідача повторно розглянути запит позивача від 13.05.2024 року, оскільки відповідачем не розглянуто запит позивача по суті.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача надати позивачу запитувану інформацію, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, що запитувана позивачем інформація є публічною у розумінні ч. 1 ст. 1 Закону №2939-VI, а відповідач є розпорядником запитуваної інформації у розумінні ст. 13 Закону №2939-VI.

За наведених обставин, у суду відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача надати позивачу запитувану інформацію.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, позов підлягає задоволенню частково.

Що стосується витрат на професійну правничу допомогу, то суд зазначає наступне.

У заяві від 02.07.2024 представник позивача зазначив, що витрати позивача на правову допомогу складають 3000,00 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву клопотав про зменшення витрат за надану професійну правничу допомогу, мотивуючи тим, що дана справа незначної складності, обсяг опрацьованих адвокатом матеріалів є незначним, а підготовка позовної заяви не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних та значного часу для її підготовки.

Згідно з ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. до матеріалів справи надано договір-доручення від 10.01.2024 року про надання правової допомоги, ордер на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Серії ВС №1253337 від 11.01.2024 року, рахунок розміру правової допомоги від 02.07.2024 на суму 3000,00 грн., акт здавання-приймання робіт згідно договору від 10.01.2024 року на суму 3000,00 грн., квитанцію АТ «Райффайзен Банк» від 02.07.2024 щодо сплати позивачем вартості наданої правової допомоги на суму 3000,00 грн.

Суд звертає увагу, що при встановленні розміру гонорару за надання професійної правничої допомоги враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи викладене, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг, суд висновує, що визначення вартості послуг адвоката у сумі 2000,00 грн. є обґрунтованим, об`єктивним і таким, що підпадає під критерій розумності.

Щодо судового збору, то у відповідності до ст.139 КАС України, такий підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, оскільки саме його протиправні дії стали підставою для звернення позивача до суду із цим позовом.

Керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Східницької селищної ради Львівської області (вул. Золота Баня 3, селище Східниця Львівської області, ) щодо неналежного розгляду запиту ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) від 13.05.2024 року.

3. Зобов`язати Східницьку селищну раду Львівської області (вул. Золота Баня 3, селище Східниця Львівської області, ) повторно розглянути запит ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) від 13.05.2024 року.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Східницької селищної ради Львівської області (вул. Золота Баня 3, селище Східниця Львівської області, ) 2000,00 грн. витрат на професійну правничу (правову) допомогу.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Східницької селищної ради Львівської області (вул. Золота Баня 3, селище Східниця Львівської області, ) 968,96 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст судового рішення складено 17.07.2024 року.

СуддяКостецький Назар Володимирович