Справа № 420/2999/24
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2024-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

18 липня 2024 року

м. Київ

справа №420/2999/24

адміністративне провадження № К/990/26318/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Кашпур О.В.,

суддів - Прокопенка О.Б., Уханенка С.А.,

перевірив касаційну скаргу адвоката Дмитренка Володимира Павловича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року, постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2024 року та додаткову постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2024 року у справі №420/2999/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо обрахунку та виплати ОСОБА_1 , грошового забезпечення за період з 29 березня 2022 року по 19 травня 2023 року, в тому числі грошової допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого у 2022 році в розмірі 2481 грн, визначеному на 01 січня 2022 року Законом України від 02 грудня 2021 року №1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік», а в 2023 році в розмірі 2684 грн, визначеному на 01 січня 2023 року Законом України від 03 листопада 2022 року №2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік»;

- зобов`язати військової частини НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 29 березня 2022 року по 19 травня 2023 року, в тому числі грошової допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого у 2022 році в розмірі 2481 грн, визначеному на 01 січня 2022 року Законом України від 02 грудня 2021 року №1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік», а в 2023 році в розмірі 2684 грн, визначеному на 01 січня 2023 року Законом України від 03 листопада 2022 року №2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік», з урахуванням вже виплачених йому за вказаний період грошового забезпечення, в тому числі грошової допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2024 року, позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення ОСОБА_1 у заниженому розмірі з 29 березня 2022 року по 19 травня 2023 року грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення без урахування посадового окладу та окладу за військовим званням, розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02 грудня 2021 року №1928-ІХ, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03 листопада 2022 року №2710-ІХ.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 з 29 березня 2022 року по 19 травня 2023 року перерахунок грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого відповідно Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02 грудня 2021 року №1928-ІХ, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03 листопада 2022 року №2710-ІХ, на відповідний тарифний коефіцієнт, а також провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Додатковою постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Дмитренка Володимира Павловича про ухвалення додаткового рішення - задоволено частково.

Ухвалено по справі додаткове судове рішення, яким стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

08 липня 2024 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга адвоката Дмитренка Володимира Павловича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року, постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2024 року та додаткову постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2024 року у справі №420/2999/24. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині розподілу судових витрат та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

За змістом пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Відомостей про те, що позивач є посадовою особою вищого офіцерського складу відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України у системному зв`язку з положеннями статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції» суду касаційної інстанції не надано і у судових рішеннях така інформація відсутня.

Отже, враховуючи, що ця справа відноситься до справ незначної складності, для можливості відкриття касаційного провадження процесуальним законом передбачено необхідність обґрунтувати наявність підстав для розгляду цієї касаційної скарги, визначених підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

В обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник зазначає про наявність виключних обставин, наведених у підпунктах «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Зокрема, скаржник зазначає, що висновки Верховного Суду щодо питання застосування частини восьмої статті 139 КАС України у поєднанні з частиною п`ятою статті 13 Закону №1402-VIIІ, у подібних правовідносинах, що полягають у неврахуванні суб`єктом владних повноважень висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, при застосуванні у своїй діяльності нормативно-правового акту, що містить відповідну норму права, внаслідок чого виникає судовий спір і розглядається цей спір двома судовими інстанціями, стосуватимуться питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права, які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Суд касаційної інстанції відхиляє зазначені доводи скаржника, оскільки скаржником не обґрунтовано, в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Доводи скаржника щодо фундаментального значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики зводяться виключно до припущень скаржника та не містять належного обґрунтування.

Також скаржник зазначає, що для невизначеного кола осіб, які звертаються з позовом для вирішення спору із суб`єктом владних повноважень ключовим є питання про наявність юридичної відповідальності останнього та її міру за порушення частини п`ятої статті 13 Закону №1402-VIІІ як на досудовій стадії перебування спору, що власне і спонукає позивача звернутися до суду, так і на стадії судового розгляду, коли суб`єкт владних повноважень, знаючи про наявність висновків Верховного Суду, свідомо їх не враховує без жодного вмотивування, продовжуючи стверджувати про правомірність своїх дії, рішення чи бездіяльності, внаслідок чого судовий розгляд затягується у часі, а позивач змушений нести витрати коштів на адвокатів, перебуваючи і стані юридичної невизначеності, а то і розпачу, що вказує на значний суспільний інтерес такого кола осіб.

Вжите національним законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення і зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

Суд зазначає, що касаційна скарга, яка стосується розподілу судових витрат не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.

У касаційній скарзі не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості, а також не виділено вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору.

Суд наголошує, що визначені підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Отже, Суд дійшов висновку, що у касаційній скарзі скаржником не наведено, а судом касаційної інстанції не встановлено обґрунтованих підстав можливості допуску касаційної скарги до перегляду судових рішень, прийнятих за наслідками розгляду справи за правилами спрощеного провадження.

Щодо посилання скаржника на підстави касаційного оскарження, визначені у частині четвертій статті 328 КАС України, Суд зазначає, що передумовою для перевірки наявності підстав касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, встановлених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у справі незначної складності, є наявність обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

З огляду на зазначене та враховуючи, що скаржник, оскаржуючи судові рішення у цій справі, не обґрунтував наявності випадків для відкриття касаційного провадження, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, підстави перевірки інших доводів касаційної скарги відсутні.

Своєю чергою колегія суддів зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів», а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції.

На підставі викладеного суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись статтями 248, 328, 333 КАС України, Суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Дмитренка Володимира Павловича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року, постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2024 року та додаткову постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2024 року у справі №420/2999/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію ухвали направити скаржнику за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В. Кашпур

Судді: О.Б. Прокопенко

С.А. Уханенко