Справа № № 320/23523/23
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2024-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2024 року м.Київ № 320/23523/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмежено відповідальністю "Делівері" до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмежено відповідальністю "Делівері" з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, у якому просило суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у м.Києві від 24.02.2023 №.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що за наслідками фактичної перевірки відповідачем встановлено порушення товариством п. 63.3 ст. 63 ПКУ, оскільки позивачем не повідомлено про об`єкт оподаткування, через які проводиться діяльність платника, а саме склад за адресою м. Іванофранківськ, вул. Гетьмана Сагайдачного, 48Д за формою 20-ОПП. Позивач вважає такі висновки помилковими, оскільки позивач не має відокремлених підрозділів, які потрібно реєструвати у контролюючих органах, а склади, які знаходяться на всій території України, і з яких перевозиться товар, є лише одним з місць провадження господарської діяльності виходячи зі специфіки його діяльності (перевезення вантажів). Крім того, наказ на проведення перевірки не містить назви та індивідуального податкового номеру юридичної особи, сам наказ не вручено під розписку уповноваженій особі або особі, яка проводить розрахункові операції, оскільки уповноважена особа знаходиться у місці проведення господарської діяльності позивача у м. Києві, що свідчить про незаконність перевірки та відповідно незаконність рішень, прийнятих в ході такої перевірки. Крім того з`ясування питання щодо дотримання платником податків вимог «порядку обліку» за вимогами пункту 63.3 статті 63 ПК України не може бути предметом фактичної перевірки (підпункт 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України), оскільки повідомлення про об`єкти оподаткування (форма 20- ОПП) не стосується здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, оформлення трудових відносин з працівниками, не пов`язане із отриманням дозвільних документів тощо. Вказує, що норми ПКУ не встановлюють строки подання повідомлення за формою 20- ОПП, що в свою чергу виключає притягнення особи до відповідальності згідно до ст. 117 ПКУ. На думку позивача, у зв`язку із виявленими процедурними порушеннями під час проведення перевірки та не підтвердження контролюючим органом відповідними документами висновків, такі висновки є протиправними та не створюють правових наслідків у вигляді винесеного рішення про нарахування грошових зобов`язань, а таке рішення підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Представник відповідача подав до суду відзив на адміністративний позов, в якому заперечив проти позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову повністю. Вказав, що позивачем не спростовано факти порушень, встановлені за результатами перевірки, а тому спірне рішення винесено відповідачем правомірно. Також, вважає посилання позивача на те, що законодавством не встановлено строків подання повідомлення за формою № 20-ОПП хибним.

Позивач подав заяву про неприйняття відзиву на позовну заяву з огляду на пропуск відповідачем строку на його подачу.

Розглянувши дане клопотання, суд зазначає, що воно підлягає задоволенню з огляду на те, що відповідач отримав ухвалу про відкриття провадження 25.07.2023, однак відзив на позовну заяву направив до суду лише 08.09.2023, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, без подання клопотання про поважність причин пропуску ним строку на подання відзиву.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ТОВ «Делівері» (код 31738765) є зареєстровано юридичною особою 28.11.2001. Основним видом діяльності товариства є 52.29 - Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту, інші види діяльності - Неспеціалізована оптова торгівля, Вантажний автомобільний транспорт, Складське господарство, Інша поштова та кур`єрська діяльність, Діяльність страхових агентів і брокерів, Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, Рекламні агентства. Місцезнаходження юридичної особи: м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 15/2.

На підставі наказу ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 23.01.2023 №119-п проведено фактичну перевірку пошти "Делівері" за адресою : м. Івано-Франківськ, вул. Гетьмана Сагайдачного, 48/Д.

За результатами перевірки ТОВ «Делівері» посадовими особами ГУ ДПС в Івано-Франківській області складено акт фактичної перевірки від 01.02.2023 №654/09/15/РРО/ НОМЕР_1 , яким встановлено порушення вимог п. 63.3 ст. 63 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (із змінами та доповненнями), саме: повідомлення про об`єкти оподаткування, через які провадиться господарська діяльність платника, зокрема склад за адресою м. Івано-Франківськ, вул. - Гетьмана Сагайдачного, 48/Д за формою № 20-ОПП до органів ДПС не подавалось.

Не погоджуючись з висновками акту перевірки, позивач подав заперечення на акт перевірки, за наслідками розгляду яких ГУ ДПС в Івано-Франківській області залишено висновки акту перевірки без змін.

За наслідками перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 24.02.2023 № , яким за порушення п. 63.3 ст. 63 ПКУ, відповідно до п. 117.1 ст. 117 ПКУ до ТОВ «Делівері» були застосовані штрафні (фінансові) санкції в сумі 1020.00 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що в основу проведення фактичної перевірки платника податків ГУ ДПС в Івано-Франківській області покладено підпункти 80.2.2, 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України.

Зазначеним положенням передбачено, що фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав: у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що здійснення перевірки є необхідною передумовою для винесення податкових повідомлень-рішень у разі встановлення контролюючим органом порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами, тому за відсутності проведеної перевірки як юридичного факту у контролюючого органу відсутня компетенція на винесення податкового повідомлення-рішення.

В ході судового розгляду встановлено та матеріалами справи підтверджено, що підставою для прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення стали висновки фактичної перевірки, що викладені в акті від 01.02.2023 реєстраційний № 654/09/15/РРО/ НОМЕР_1 , призначеної наказом Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 23.01.2023 №119-п.

Обґрунтовуючи протиправність оскаржуваного рішення, позивач у позові вказує на основну підставу - допущення ГУ ДПС в Івано-Франківській області процедурних порушень під час проведення фактичної перевірки, що виразились у проведенні перевірки за відсутності правових підстав, оскільки у наказі про призначення перевірки не вказано назви та індивідуального податкового номеру юридичної особи, перевірку проведено без виконання вимог ПК України щодо повідомлення про перевірку, належного вручення наказу та направлень на перевірку, а акти відмови від підписання в направленнях та від ознайомлення та підписання акту перевірки складені щодо осіб, які не є уповноваженими особами товариства. Крім того, вказує, що питання щодо дотримання платником податків вимог п. 63.3 ст. 63 ПКУ та п. 8 Порядку №1588 не може бути предметом фактичної перевірки.

Оцінюючи такі доводи позивача, суд зазначає наступне.

Пунктом 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Водночас згідно з пп. 75.1.3 п. 75.1 ст. 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Підстави проведення фактичної перевірки регламентовано статтею 80 ПК України, відповідно до пункту 80.2 якої фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема:

- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів (пп. 80.2.2 п. 80.2 ст. 80 ПК);

- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального (пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК).

Стаття 81 ПК України визначає умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення документальних виїзних та фактичних перевірок.

Відповідно до п. 81.1 ст. 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи-платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи-платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Отже, у посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення документальної планової/позапланової виїзної перевірки, фактичної перевірки за сукупності двох умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та надіслання/пред`явлення оформлених відповідно до вимог ПК України направлення і наказу на проведення перевірки, а також службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки (формальна підстава).

Разом з тим, абзацом п`ятим підпункту 81.1 статті 81 ПК України визначено, що у разі непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється (абзац шостий підпункту 81.1 статті 81 ПК України).

Зі змісту наведених правових норм убачається, що законодавцем встановлено випадки, коли платник податків може скористатись правом недопуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки:

- непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків документів, визначених абзацами другим-четвертим пункту 81.1 статті 81 ПК України (направлення та наказу на проведення перевірки, службового посвідчення);

- оформлення документів, вказаних в абзацах другому-третьому пункту 81.1 статті 81 ПК України, з порушенням вимог, встановлених цим пунктом.

Як зазначено у пункті 86.1 статті 86 ПК України, результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Пунктом 86.8 статті 86 ПК України встановлено, що податкове повідомлення-рішення приймається керівником контролюючого органу (його заступником) протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень (за результатами фактичної перевірки з дня реєстрації (надходження) акта такої перевірки до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків), а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що здійснення перевірки є необхідною передумовою для винесення податкових повідомлень-рішень у разі встановлення контролюючим органом порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами. Тому за відсутності проведеної перевірки як юридичного факту у контролюючого органу відсутня компетенція на винесення податкового повідомлення-рішення.

Така компетенція не виникає в силу самого лише факту вчинення платником податків податкового правопорушення. Для визначення контролюючим органом грошових зобов`язань платникові податків шляхом прийняття податкового повідомлення-рішення в зв`язку допущеними таким платником порушеннями необхідно дотриматися певних умов, а саме спочатку провести податкову перевірку.

Нормами Податкового кодексу України, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. Невиконання цих вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Таким чином, у випадку незаконності перевірки, прийнятий за її результатами акт індивідуальної дії підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 16.02.2016 (справа № 826/12651/14), від 27.01.2015 (справа № 21-425а14) та у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.03.2018 (справа № 1570/7146/12), від 24.10.2018 (справа № 808/1746/15) та від 04.02.2019 (справа № 807/242/14) та інших.

Як убачається з наказу на проведення перевірки від 23.01.2023 №119-п, він містить підставу для проведення перевірки, адресу пошти "Делівері", термін перевірки та посадових осіб для проведення такої перевірки. При цьому, посилання позивача на те, що наказ не містить код ЄДРПОУ пошти, що є підставою для відсутності правових підстав для проведення перевірки, не заслуговують на увагу, оскільки вимоги до наказу про проведення перевірки визначені пунктом 81.1 статті 81 ПК України, в якому відсутня така вимога як зазначення коду ЄДРПОУ.

Щодо доводів позивача про те, що перевірку проведено за неналежного повідомлення про проведення фактичної перевірки, суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки. Таким чином, право на проведення фактичної перевірки виникає у контролюючого органу за сукупності двох умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та пред`явлення оформлених відповідно до вимог Податкового кодексу України направлення і наказу на проведення перевірки, а також службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки (формальна підстава).

Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, сформовану у постанові від 08.09.2021 по справі № 816/228/17, де міститься наступний правовий висновок: «У разі якщо контролюючий орган був допущений до проведення перевірки на підставі наказу про її проведення, то цей наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження не є належним та ефективним способом захисту права платника податків, оскільки скасування наказу не може призвести до відновлення порушеного права. Неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. При цьому підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення».

Таким чином, головним критерієм, покладеним в основу визнання правових актів органу державної влади незаконними з процедурних підстав, є порушення адміністративних процедур, покликаних забезпечувати платникам податків реалізацію й захист їх прав.

Як убачається з матеріалів справи, фактична перевірка господарської одиниці позивача пошти ("Делівері") за адресою: АДРЕСА_1 , була здійснена у присутності завідуючої складом ОСОБА_1 , про що є відмітка в акті фактичної перевірки.

Доказів пред`явлення оформлених відповідно до вимог Податкового кодексу України направлення і наказу на проведення перевірки уповноваженій особі позивача відповідачем до суду не надано.

Будь яких пояснень чи заперечень щодо вручення наказу та направлень на перевірку відповідачем у відзиві на позовну заяву не наведено.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем не дотримано процедуру проведення фактичної перевірки, що є самостійною підставою для скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС у м.Києві від 24.02.2023 №.

Крім того, оцінюючи доводи позивача про те, що з`ясування питання щодо дотримання платником податків вимог «порядку обліку» за вимогами пункту 63.3 статті 63 ПК України не може бути предметом фактичної перевірки (підпункт 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України), оскільки повідомлення про об`єкти оподаткування (форма 20- ОПП) не стосується здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, оформлення трудових відносин з працівниками, не пов`язане із отриманням дозвільних документів тощо, суд вважає їх також обґрунтованими з огляду на наступне.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, податковим повідомленням-рішенням від 24.02.2023 № до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції на підставі пункту 117.1 статті 117 ПК України за неподання до контролюючого органу повідомлень за формою №20-ОПП.

Так, відповідно до абзаців першого, третього та четвертого пункту 63.3 статті 63 ПК України з метою проведення податкового контролю платники податків підлягають реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах за місцезнаходженням юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, місцем проживання особи (основне місце обліку), а також за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об`єктів оподаткування або об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (неосновне місце обліку).

Об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням, є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідним розділом цього Кодексу.

Платник податків зобов`язаний стати на облік у відповідних контролюючих органах за основним та неосновним місцем обліку, повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючі органи за основним місцем обліку згідно з порядком обліку платників податків.

Ведення обліку платників податків деталізоване у Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 №1588 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 22.04.2014 №462, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2011 року за №1562/20300; далі Порядок №1588).

Пунктом 117.1 статті 117 ПК України встановлено, що неподання у строки та у випадках, передбачених цим Кодексом, заяв або документів для взяття на облік у відповідному контролюючому органі, реєстрації змін місцезнаходження чи внесення інших змін до своїх облікових даних, неподання виправлених документів для взяття на облік чи внесення змін, подання з помилками чи у неповному обсязі, неподання відомостей стосовно осіб, відповідальних за ведення бухгалтерського обліку та/або складення податкової звітності, відповідно до вимог встановлених цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу на самозайнятих осіб у розмірі 340 гривень, на юридичних осіб, відокремлені підрозділи юридичної особи чи юридичну особу, відповідальну за нарахування та сплату податків до бюджету під час виконання договору про спільну діяльність, - 1020 гривень.

Надаючи оцінку зазначеним обставинам суд враховує, що зазначений факт порушення щодо неподання позивачем до контролюючого органу повідомлень за формою №20-ОПП був встановлений за результатами проведеної фактичної перевірки, яка в свою чергу була призначена з метою перевірки дотримання чинного законодавства щодо розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій та дозвільних документів, вимог законодавства щодо встановлених державою фіксованих цін, граничних цін та граничних рівнів торговельної надбавки, оформлення трудових відносин з працівниками, не пов`язане із отриманням дозвільних документів.

Виходячи з положень підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України, - предметом фактичної перевірки може бути виключно дослідження питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Призначення фактичної перевірка на підставі підпункту 80.2.2, 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України зумовлене необхідністю перевірки дотримання платником податків вимог законодавства у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів та у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.

В свою чергу, положення пункту 75.1.3 пункту 75.5 статті 75, підпункту 80.2.7, 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України не передбачають наявність у контролюючого органу повноважень на дослідження під час проведення фактичної перевірки будь-яких інших питань ніж ті, щодо яких вона призначена. Дослідження інших питань, які виходять за межі фактичної перевірки, може бути предметом документальної перевірки.

Так за змістом підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

З урахуванням наведеного, суд погоджується із доводами позивача, що дотримання платником податків вимог пункту 63.3 статті 63 ПК України та Порядку №1588 не охоплено предметом фактичної перевірки.

Отже, перевірка дотримання позивачем вимог пункту 63.3 статті 63 ПК України в частині звітування платника податків щодо об`єктів оподаткування виходить за межі предмета фактичної перевірки, який визначено контролюючим органом у наказі на проведення перевірки. У цьому наказі відсутнє посилання на перевірку ведення обліку основних засобів, об`єктів оподаткування, звітування щодо об`єктів оподаткування позивача тощо.

А відтак з`ясування податковим органом під час податкової перевірки питань, що не охоплюються законодавчо визначеними межами з проведення даного виду податкової перевірки, не можна визнати діями суб`єкта владних повноважень, що відповідають наведеним ознакам. Відповідно, висновок податкового органу, що викладені у акті перевірки відносно платника поза межами здійснюваного нею заходу з податкового контролю та не відноситься до предмета перевірки, не може слугувати підставою для податкового повідомлення-рішення.

Виходячи з цього, у контролюючого органу відсутні повноваження під час проведення фактичної перевірки досліджувати питання своєчасності та повноти подання повідомлення Ф №20-ОПП щодо складу пошти, оскільки вони перебувають поза межами даної перевірки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №808/1746/15 та від 20.09.2019 у справі №0340/1931/18., від 15.03.2023 у справі № 440/1262/21.

Таким чином, спірне рішення прийнято відповідачем з порушенням закону, а тому лише з цих підстав є протиправним та підлягає скасуванню.

Аналогічну правову позицію щодо застосування пунктів 86.7, 86.8 статті 86 ПК України висловлено в постановах Верховного Суду від 15.01.2019 у справі №826/3576/15, від 09.04.2019 у справі №826/19830/16, від 17.02.2020 у справі №808/7101/15, від 28.09.2020 у справі №520/2305/19, від 14.01.2021 у справі №808/9011/15.

Разом цим, суд додатково зазначає, що надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому, суд не досліджує наявність/відсутність порушення як такого, оскільки ГУ ДПС у м. Києві області порушено процедуру проведення перевірки, що, в свою чергу, є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Підсумовуючи вищевикладене суд дійшов до висновку про невідповідність оскаржуваного рішення критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки адміністративний позов підлягає до задоволення, то судовий збір сплачений позивачем підлягає стягненню на його користь із відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю "Делівері" (01024, місто Київ, вул. Велика Васильківська, буд.15/2; ) до Головного управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 06.11.2023.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Делівері" понесені останнім судові витрати у розмірі 2684 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири грн.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.