Справа № 300/2640/24
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2024-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" липня 2024 р. справа № 300/2640/24
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Тимощук О.Л., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовною заявою ОСОБА_1
до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області
про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання до вчинення дій,
ОСОБА_1 (надалі, також - позивач ОСОБА_1 ) 08.04.2024 звернувся в суд з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі, також - ГУ ПФУ в Івано-Франківській області), в якій просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 12.03.2024 №9893/03-16 про відмову у зарахуванні трудового стажу позивача в періоди роботи на території російської федерації: з 17.02.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017 згідно із записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 26.08.1981 та вкладці в трудову книжку серії НОМЕР_2 від 01.04.2015;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Івано-Франківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи на території російської федерації: з 17.02.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017 згідно із записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 26.08.1981 та вкладці в трудову книжку серії НОМЕР_2 від 01.04.2015.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що набувши право на отримання пенсії за віком, звернувся до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із відповідною заявою. Однак позивач отримав відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Позивач зауважив, що до його страхового стажу не зараховано періоди роботи на території російської федерації з 17.02.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017, оскільки з 01.01.2023 російська федерації припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Позивач вважає неправомірним таке незарахування спірних періодів, оскільки відповідно до пункту 2 статті 13 Угоди від 13.03.1992 пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають. З метою захисту порушеного права на пенсійне забезпечення звернувся до суду з цією позовною заявою.
Ухвалою суду від 10.04.2024 позовну заяву залишено без руху, та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліків шляхом уточнення належного відповідача в цій справі та подання позовної заяви в новій редакції (а.с.22-24).
У встановлений судом строк недоліки позовної заяви усунуто шляхом подання адміністративного позову в новій редакції, в якому позовні вимоги заявлено до нового відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (надалі, також - відповідач, ГУ ПФУ в Одеській області), згідно з якими просить:
- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи на території російської федерації: з 17.02.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017 згідно із записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 26.08.1981 та вкладці в трудову книжку серії НОМЕР_2 від 01.04.2015.
Ухвалою суду від 23.04.2024 відкрито провадження в цій адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку, визначеному статтею 262 КАС України (а.с. 35-37).
Пунктом 2 резолютивної частини цієї ухвали залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі, також третя особа).
ГУ ПФУ в Одеській області скористалося правом подання відзиву на позовну заяву, який був сформований в системі «Електронний суд» 23.05.2024 (а.с. 52-57). Так, у відзиві представник відповідача зауважила, що пенсії громадянам, які проживали/працювали на території російської федерації, призначаються на умовах, визначених Законом №1058, при цьому, до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території російської федерації по 31.12.1991. Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача є безпідставним та такими, що суперечать нормам чинного законодавства. Також представник відповідача вказала на помилковість обраного позивачем способу захисту порушеного права в частині зобов`язання відповідача призначити пенсію, оскільки такі повноваження є дискрецією Пенсійного фонду України. Окрім цього, зауважила, що оскільки ГУ ПФУ в Одеській області було уповноважене на розгляд конкретної заяви позивача, то територіальним органом Пенсійного фонду України, уповноваженим по розгляду питання щодо призначення пенсії в даному випадку може бути визначено лише ГУ ПФУ в Івано-Франківській області. Також вказала на неспівмірність заявленої позивачем суми витрат на правову допомогу зі складністю справи. Враховуючи викладене, просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Також 24.05.2024 на поштову адресу суду від ГУ ПФУ в Одеській області на виконання вимог ухвали суду від 23.04.2024 надійшла копія пенсійної справи ОСОБА_1 (а.с. 63-99).
Представник позивача 27.05.2024 подав на електронну адресу суду відповідь на відзив ГУ ПФУ в Одеській області. У поданій відповіді на відзив вказав на помилковість доводів, викладених ГУ ПФУ в Одеській області у відзиві на позов, тому просив суд не брати їх до уваги при вирішення цього спору (а.с.102,103).
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, встановив такі обставини.
Записами трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 26.08.1981 та вкладки у трудову книжку серії НОМЕР_2 від 01.04.2015 (а.с. 5-12), підтверджено періоди роботи позивача на території російської федерації, зокрема, з 17.12.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017.
Позивач 05.03.2024 звернувся до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком (а.с. 87,88).
Відповідно до змісту зазначеного рішення, до страхового стажу не зараховано періоди роботи: з 17.12.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017 згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 26.08.1981, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, з метою захисту порушеного права, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується приписами Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, а також бере до уваги положення законів та підзаконних нормативно-правових актів у відповідних редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року №1788-XII "Про пенсійне забезпечення (надалі, також - Закон №1788) та Законом України від 09 липня 2003 року №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі, також - Закон №1058-IV), іншими законами і нормативно-правовими актами, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Частиною 1 зазначеної статті передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: 1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; 2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення" - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.
Відповідно до приписів частин 1, 2, 4 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно з частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
Відповідно до статті 62 Закону №1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктами 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 працював на території російської федерації, зокрема: з 17.12.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017.
Усі спірні періоди роботи позивача підтверджуються записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 26.08.1981 та вкладки у трудову книжку серії НОМЕР_2 від 01.04.2015 (а.с. 5-12). Усі записи зроблені належним чином та не викликають жодних сумнівів щодо їх достовірності. Жодних доводів на спростування недійсності записів трудової книжки позивача відповідач не наводить.
При цьому, як вбачається зі змісту спірного рішення до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи: з 17.12.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017 згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 26.08.1981, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Отже, єдиною підставою відповідно до спірного рішення для неврахування до страхового стажу позивача періодів роботи на території російської федерації слугувала обставина припинення з 01.01.2023 участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Суд критично оцінює такі мотиви відмови відповідача, викладені у спірному рішенні, з огляду на таке.
Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають. Вказана Угода підписана Україною та Російською Федерацією та відповідно, була обов`язкова для застосування в спірний період державними органами вказаних держав.
Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Отже, наведені положення вказаних міжнародних договорів передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Відповідно до статті 13 Угоди від 13.03.1992 кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення. Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Згідно з частиною 1 статті 25 Закону України «Про міжнародні договори України» припинення дії міжнародного договору України звільняє Україну від будь-якого зобов`язання щодо виконання договору і не впливає на права, зобов`язання чи правове становище України, що виникли в результаті виконання договору до припинення його дії.
Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійною забезпечення постановлено про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», вчиненої 13 березня 1992 року у м. Москві.
З огляду на визначені наслідки припинення дії міжнародного договору слід дійти висновку, що денонсація Угоди від 13.03.1992 означає, що вказана Угода припинила породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення вказаної Угоди.
Суд наголошує на тому, що закон не має зворотної дії в часі. До того ж не зарахування стажу роботи в період чинності міжнародної угоди, які працювали за межами України, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення з державами, - є неприпустимим та порушує конституційні принципи. Так, працюючи за межами України, особа мала легітимні очікування щодо її пенсійного забезпечення.
Також судом враховано, що предметом цього спору є правова оцінка рішенню територіального пенсійного фонду України щодо відмови в зарахуванні періодів роботи позивача в російській федерації до трудового (страхового) стажу, що дає право на пенсію в Україні, набутого в період чинності такого міжнародного договору. Здійнюючи трудову діяльність у такі періоди позивач мала легітимні очікування щодо зарахування таких періодів до страхового стажу та належне пенсійне забезпечення.
Отже, суд вважає безпідставним посилання відповідача на вихід росії з Угоди від 13.03.1992, як на підставу для незарахування позивачу стажу, набутого на території російської федерації в період дії такої угоди для всіх її учасників.
Записи трудової книжки позивача про спірні періоди роботи не можуть піддаватися сумніву та позбавляти особу права на отримання пенсії тільки з тих міркувань, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації припинено співробітництво з країною-агресором.
Окрім цього, позиція відповідача суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин державами-учасницями Угоди.
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Внаслідок неврахування до страхового стажу спірних періодів роботи позивача з 17.12.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017 згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 26.08.1981, які становлять понад 12 років 10 місяців, через припинення з 01.01.2023 російською федерацією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, відповідачем у спірному рішенні зроблено висновок про відсутність у позивача визначеного статтею 26 Закону №1058-IV страхового стажу для призначення пенсії за віком.
Водночас з приводу сформульованих позивачем позовних вимог, суд зазначає таке.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).
При цьому, адміністративний суд з урахуванням фактичних обставин зобов`язаний здійснити ефективний захист порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Аналіз зазначених норм у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 КАС України свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст рішення, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.
Формулюючи позовні вимоги про зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу спірні періоди роботи, позивач не врахував, що для поновлення порушеного його права необхідним є також і вирішення питання про призначення пенсії за віком, для чого, власне, позивач і звертався до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою від 05.03.2024.
Частиною 2 статті 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Водночас, цією ж частиною 2 статті 9 КАС України визначено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При цьому, вирішуючи питання щодо наявності підстав для зобов`язання пенсійного органу призначити пенсію, суд повинен перевірити усі умови, за яких відповідач зобов`язаний таку пенсію призначити.
Так, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України та відповідно до копії паспорта серії НОМЕР_3 , виданого 27.10.2011, досягнув 60-ти річного віку 01.03.2024.
Щодо страхового стажу, то безспірними є 18 років 07 місяців 08 днів, які самостійно визначені відповідачем у спірному рішенні. Окрім цього, до страхового стажу підлягають зарахуванню спірні періоди з 17.12.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017 згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 26.08.1981 та вкладки в трудову книжку серії НОМЕР_2 від 01.04.2015, які, як встановлено судом вище, безпідставно не зараховано ГУ ПФУ в Одеській області. Такі періоди становлять понад 12 років 10 місяців страхового стажу.
Таким чином, з урахуванням спірних періодів страховий стаж позивача становить понад необхідний 31 рік.
Згідно з частиною 1 статті 45 Закону №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.
Пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку (пункт 1 частини 1 статті 45 Закону №1058-ІV).
Таким чином, враховуючи встановлені обставини та висновки, суд приходить до переконання, що для ефективного відновлення порушеного права позивача на пенсійне забезпечення слід зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи на території російської федерації з 17.12.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017 згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 26.08.1981 та вкладки в трудову книжку серії НОМЕР_2 від 01.04.2015, а також вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача призначити пенсію за віком з 02.03.2024, тобто з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку.
Водночас суд звертає увагу на безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи з 17.02.2001 по 16.12.2001, оскільки згідно з записом №10 трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 26.08.1981 позивача прийнято на роботу у ВАТ «Юхтанафта» з 17.12.2001 (на підставі наказу №756 о/с від 17.12.2001), а не з 17.02.2001. Також спірним рішенням позивачу відмовлено у зарахуванні до страхового стажу, серед іншого, періоду роботи саме з 17.12.2001 по 18.02.2002, а не з 17.02.2001 по 18.02.2002.
Таким чином, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Підсумовуючи викладене, суд вважає, що позов належить задовольнити частково.
З приводу доводів представника відповідача стосовно того, що ГУ ПФУ в Одеській області було уповноважене на розгляд конкретної заяви позивача, тому територіальним органом Пенсійного фонду України, уповноваженим по розгляду питання щодо призначення пенсії в даному випадку може бути визначено лише ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, суд зазначає таке.
Так, відповідно до пунктів 4.1, 4.2, абзацу 3 пункту 4.3 і пункту 4.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 за №22-1 (надалі, також Порядок №22-1), заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.
Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів.
Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Після призначення пенсії електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Із вказаного вбачається, що після реєстрації 05.03.2024 заяви ОСОБА_1 , органом пенсійного забезпечення, який розглянув і вирішив за принципом екстериторіальності питання про наявність права на пенсію, в розумінні Порядку №22-1 є ГУ ПФУ в Одеській області. Таким чином, саме ГУ ПФУ в Одеській області є органом пенсійного забезпечення, який повинен вчинити дії щодо відновлення прав позивача, які були порушенні протиправним рішенням від 12.03.2024 №69.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Наявною в матеріалах справи квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №ПН3053940 від 05.04.2024 підтверджується сплата позивачем судового збору за звернення до суду із цим позовом у розмірі 1 211,20 грн (а.с. 1).

Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь понесені витрати на оплату правової допомоги в розмірі 4000,00 грн, з приводу чого суд зазначає таке.

Стаття 132 КАС України визначає види судових витрат, відповідно до частини 1 якої, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 3 статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 цієї ж статті, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з пунктом 1 частини 3 зазначеної статті КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 4 статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження надання адвокатом Дуткевичем Михайлом Васильовичем правничої допомоги та понесення позивачем витрат надано:

- ордер серії АТ №1049474 від 02.04.2024, виданий адвокатом Дуткевичем М.В. на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 в Івано-Франківському окружному адміністративному суді (а.с. 17);

- договір №27 від 02.04.2024 про надання правової допомоги, згідно з пунктом 1.1 якого адвокат зобов`язується надавати правову допомогу клієнту у підготовці та складанні адміністративного позову до Івано-Франківського окружного адміністративного суду про зарахування трудового стажу для призначення пенсії по віку, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених договором. Пунктом 3.1. цього договору визначено гонорар адвоката за вивчення правової бази, підготовки та складання адміністративного позову в розмірі 4000 грн (а.с. 16).

- розрахунок процесуальних витрат від 05.04.2024, який сторони визначили як акт виконаних робіт за надані послуги по підготовці та складанні адміністративного позову до Івано-Франківського окружного адміністративного суду згідно укладеного договору №27 від 02.04.2024. Сторони погодили такі послуги: консультація з приводу збору необхідних документів - 600,00 грн; вивчення правової бази щодо предмету позову 600,00 грн; складання адміністративного позову 2800,00 грн; всього 4000,00 грн (а.с.19).

- квитанцію до прибуткового касового ордера №29 від 05.04.2024, відповідно до якої адвокатом Дуткевичем М.В. отримано від ОСОБА_1 кошти в сумі 4000,00 грн за підготовку і складання позовної заяви (а.с. 18).

Відповідно до частини 5 статті 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України, від 28.11.2002 у справі Лавентс проти Латвії заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, їх розмір є розумним та обґрунтованим.

Відповідно до пункту 4 статті 1, частин 3 та 5 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI (надалі, також - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Отже, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм їхньої дійсності та необхідності, а також критерієм розумності їхнього розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Надаючи оцінку долученим документам на підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу та аналізуючи співмірність заявленої суми таких витрат, слід зазначити таке.

Суд вважає неспівмірними суми витрат, зазначені в розрахунку процесуальних витрат від 05.04.2024 за послуги: консультація з приводу збору необхідних документів - 600,00 грн; вивчення правової бази щодо предмету позову 600,00 грн; складання адміністративного позову - 2800,00 грн; всього 4000,00 грн.

Таким чином, суд, зважаючи на:

- зміст позовної заяви, викладеної на 2 (двосторонніх) аркушах;

- час, який необхідно затратити кваліфікованому юристу на підготовку усіх матеріалів такої адміністративної справи;

- незначну складність цієї адміністративної справи;

- наявність судової практики з аналогічних спорів;

- наявність заперечень відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу та підсумовуючи свої міркування з цього приводу, вважає справедливим відшкодування позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 2000 грн.

При цьому, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача частина понесених витрат на правову допомогу у розмірі 1000,00 грн, що пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Також підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача частина сплаченої ним суми судового збору в розмірі 605,60 грн, що пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статями 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 12.03.2024 №69 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи на території російської федерації з 17.12.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017 згідно із записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 26.08.1981 та вкладки в трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 01.04.2015 та призначити пенсію за віком з 02.03.2024.

У задоволенні решти вимог позовної заяви відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок та судові витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ;

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, адреса: вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, Одеська обл., 65012, ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, адреса: вул. Січових Стрільців, буд. 15, м. Івано-Франківськ, 76018, .

Суддя /підпис/ Тимощук О.Л.