Справа № 520/36728/23
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2024-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Сагайдак В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 р. Справа № 520/36728/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Катунова В.В. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2024, по справі № 520/36728/23

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області , Голови Коломацького районного суду Харківської області ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив:

- визнати незаконним та скасувати акт індивідуальної дії - наказ голови Коломацького районного суду Харківської області ОСОБА_2 «Про увільнення ОСОБА_1 від роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації» від 05.10.2023 за № 05-03/64 в частині, що стосується припинення права на отримання суддею Коломацького районного суду Харківської області грошової суддівської винагороди з посиланням на ст. 119 КЗпІІ України, починаючи з 09.10.2023 у зв`язку з мобілізацією до Збройних сил України;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області на користь судді Коломацького районного суду Харківської області ОСОБА_1 невиплачену грошову суддівську винагороду відповідно до ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", починаючи з 09.10.2023 по день фактичного розрахунку, але не менше ніж суми стягнення у щомісячному розмірі 81978 гри;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області на користь судді Коломацького районного сулу Харківської області ОСОБА_1 компенсацію за затримку у виплаті грошової суддівської винагороди відповідно до ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів, починаючи з 09.10.2023 по день фактичного розрахунку;

- рішення в частині стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області на користь судді Коломацького районного суду Харківської області ОСОБА_1 невиплаченої грошової суддівської винагороди відповідно до ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", починаючи з 09.10.2023 у межах стягнення за один місяць, але не менше ніж суми стягнення у щомісячному розмірі 81978 грн. - звернути до негайного виконання.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 адміністративний позов залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилався на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору судом першої інстанції, зокрема апелянт вказав, що судом першої інстанції не враховано, що оскаржуваний наказ від 05.10.2023 № 05-03/64, яким серед іншого припинено виплату грошової суддівської винагороди у зв`язку з перебуванням у лавах Збройних Сил України, суперечить рішенню Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018, від 11.03.2020 та усталеній практиці Верховного Суду з прав громадян України, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації у питанні збереження їх заробітної плати. Посилаючись на висновки Верховного Суду у справі № 718/209/23 апелянт зазначав, що норми Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є спеціальними у спірних правовідносинах відносно приписів ст. 119 КЗпП України. Також заявник звертав увагу, що висновки суду першої інстанції зроблені всупереч принципам та передбаченим гарантіям, встановленим у тому числі рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018, оскільки належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів є однією із гарантії їх незалежності.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження, у зв`язку з чим фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судовим розглядом, ОСОБА_1 перебуває на посаді судді Коломацького районного суду Харківської області.

Наказом голови Коломацького районного суду Харківської області ОСОБА_2 від 05.10.2023 № 05-03/64 ОСОБА_1 увільнено від роботи у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, на особливий період, з 09.10.2023 на час проходження служби зі збереженням місця роботи і посади, але не довше на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення з військової служби.

З 10.10.2023 позивач є військовослужбовцем Збройних сил України, зарахований до списків особового складу курсів перепідготовки та підвищення кваліфікації Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут, шо підтверджується довідкою від 19.10.2023 № 1/53/59/3560.

Не погодившись із припиненням нарахування та виплати з жовтня 2023 суддівської винагороди відповідно до ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що починаючи з 19.07.2022 за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, зберігаються місце роботи і посада.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечення права кожного на справедливий суд визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII.

За ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 2 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу правомірності припинення нарахування та виплати з жовтня 2023 позивачу суддівської винагороди на період проходження військової служби за призовом осіб на військову службу під час мобілізації на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Судовим розглядом встановлено, що з жовтня 2023 суддя Коломацького районного сулу Харківської області Яковенко А.О., є таким, що призваний на військову службу по мобілізації до Збройних Сил України, зарахований до списків особового складу курсів перепідготовки та підвищення кваліфікації Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут з 10.10.2023.

Отже, фактично на теперішній час ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України, суддівські повноваження на професійній основі не здійснює.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Положеннями ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

За загальним правилом питання виплати суддівської винагороди регулюється виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що відповідає принципу незалежності судді, який відповідно до п. п. 7, 8 ч. 5 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Зазначеним законом передбачений вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди.

Отже, саме Закон України "Про судоустрій і статус суддів" є спеціальним законом про судоустрій, яким врегульовано питання виплати суддівської винагороди.

У той же час, положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів" не врегульовано проходження діючим суддею військової служби, у тому числі за призовом під час мобілізації на особливий період та виплати суддівської винагороди за таких умов.

Разом з тим, спеціальним законом у сфері регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, є Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Таким чином, враховуючи ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" колегія суддів зазначає, що позивач, як громадянин України, призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, користується гарантіями, передбаченими ч. 3 ст. 119 КЗпП України

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції, чинній до 19.07.2022, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022, який набрав чинності 19.07.2022, у частині 3 статті 119 КЗпП України слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада".

Тобто, з 19.07.2022, у зв`язку з прийняттям Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» скасовано збереження середнього заробітку за мобілізованими працівниками та за такими працівниками з 19.07.2022 зберігається лише місце роботи і посада.

Отже, з 19.07.2022 серед трудових та соціальних гарантій працівникам, які призвані на військову службу під час мобілізації, відсутнє право на отримання середнього заробітку за місцем роботи.

Як встановлено судовим розглядом, з жовтня 2023 позивач призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, з 10.10.2023 зарахований до списків особового складу курсів перепідготовки та підвищення кваліфікації Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут.

Так, на момент видання спірного наказу голови Коломацького районного суду Харківської області ОСОБА_2 від 05.10.2023 № 05-03/64 яким увільнено позивача від роботи у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та фактично припинено нарахування грошової суддівської винагороди, положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України діяли в редакції, яка не передбачала збереження за мобілізованими працівниками середнього заробітку на час проходження військової служби.

За наведених обставин колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що наказ голови Коломацького районного суду Харківської області ОСОБА_2 від 05.10.2023 № 05-03/64, оскаржуваний в частині припинення виплати позивачу суддівської винагороди, є таким, що виданий у відповідності до вимог чинного законодавства, є правомірним та скасуванню не підлягає.

Стосовно доводів апелянта про те, що оскаржуваний наказ від 05.10.2023 № 05-03/64, яким серед іншого припинено виплату грошової суддівської винагороди у зв`язку з перебуванням у лавах Збройних Сил України, суперечить рішенню Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018, від 11.03.2020 та усталеній практиці Верховного Суду з прав громадян України, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації у питанні збереження їх заробітної плати, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачені випадки, коли суддя, який не здійснює правосуддя може отримувати певну частину грошової суддівської винагороди.

Так, згідно з ч. 10 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Частиною 8 ст. 48 вказаного Закону передбачено, що суддя позбавляється права на отримання доплат до посадового окладу судді на час тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя з підстав, передбачених ч. 5 ст. 49 зазначеного Закону - у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності на підставі вмотивованого клопотання Генерального прокурора або його заступника, ст. 86 зазначеного Закону - внаслідок виявлення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України при проведенні кваліфікаційного оцінювання недостовірної або неповної інформації щодо судді, чи в якості дисциплінарного стягнення з обов`язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації

Відповідно до ч. 2 ст. 54 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддя не може поєднувати свою діяльність із підприємницькою, адвокатською діяльністю, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу (крім викладацької, наукової чи творчої), а також входити до складу керівного органу чи наглядової ради підприємства або організації, що має на меті одержання прибутку.

Виходячи зі змісту ст. 54 вказаного Закону, не здійснюючи тимчасово правосуддя, суддя також зберігає гарантії матеріального, соціального та побутового забезпечення, визначені законодавством для суддів у разі призначення членом Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України із відрядженням для роботи в цих органах на постійній основі; зберігає посаду, статус і місце роботи, у зв`язку із відрядженням для роботи в Вищій раді правосуддя чи Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у разі призначення членом цих органів, в яких суддя і отримує відповідне грошове забезпечення, а також у випадку відрядження для роботи у Національній школі суддів України чи до Ради суддів України, у випадку обрання судді головою чи заступником голови Ради суддів України, із збереженням розміру суддівської винагороди за основним місцем роботи та встановлених законом доплат.

Отже, Законом України "Про судоустрій і статус суддів" передбачені випадки, у яких суддя може не здійснювати правосуддя, зберігаючи при цьому посаду, статус і місце роботи, а також може отримувати суддівську винагороду за основним місцем роботи.

У той же час, положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів" не врегульовано питання проходження діючим суддею військової служби, не визначено порядку здійснення у такому випадку оплати праці, а отже, як встановлено вище, застосуванню підлягають приписи ч. 3 ст. 119 КЗпП України, оскільки саме на підставі вказаної правової норми за позивачем, який проходить військову службу, зберігається посада та місце роботи судді.

Посилання апелянта на позицію Верховного Суду у справі № 718/209/23, відповідно до якої спеціальна норма, а саме ч. 3 ст. 57 Закону України «Про освіту», має перевагу над загальною ч. 3 ст. 119 КЗпП України, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на відмінності у регулюванні спірних правовідносин у вказаній справі та справі, що розглядається.

Так, предметом справи № 718/209/23 було питання збереження середнього заробітку за педагогічним працівником, що проходить військову службу за призовом.

Слід враховувати, що ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", якою передбачені гарантії для громадян України, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, окремо виділено на рівні зі ст. 119 КЗпП України, гарантії, встановлені ч. 1 ст. 51, ч. 5 ст. 53, ч. 3 ст. 57, ч. 5 ст. 61 Закону України "Про освіту".

Виходячи з цього, Верховний Суд у справі № 718/209/23 дійшов висновку, що для окремих категорій суб`єктів (зокрема, для педагогічних чи науково-педагогічних працівників) призваних на військову службу за призовом під час мобілізації збережено таку гарантію як середній заробіток, а ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» містить спеціальну норму щодо положень ч. 3 ст. 119 КЗпП України, оскільки поширюється на педагогічних чи науково-педагогічних працівників.

Разом з тим, будь-яких відсилань до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», яким передбачені гарантії для громадян України призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, не містить, з огляду на що висновки Верховного Суду, сформовані у справі № 718/209/23, не є релевантними у справі, що розглядається.

Щодо доводів апелянта стосовно невідповідності висновків суду рішенню Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 колегія суддів не заперечуючи важливість належного матеріального та соціального забезпечення суддів як гарантії їх незалежності, водночас зазначає, що незастосування до суддів, які проходять військову службу під час мобілізації, на особливий період, положень ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX), суперечить принципу рівності та справедливості відносно інших осіб, що проходять службу за призовом, та залишивши основне місце роботи користуються гарантіями, визначеними ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" із відсилкою до ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків про відсутність підстав для скасування оскаржуваного наказу голови Коломацького районного суду Харківської області ОСОБА_2 від 05.10.2023 № 05-03/64 в частині припинення виплати суддівської винагороди не спростовують.

Позовні вимоги до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області про стягнення на користь позивача невиплаченої грошової суддівської винагороди колегія суддів також вважає необґрунтованим, оскільки останнім, як розпорядником бюджетних коштів, нарахування ОСОБА_1 заробітку припинено на час його увільнення на підставі наказу від 05.10.2023 № 05-03/64, правомірність якого підтверджена судовим розглядом.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо

відсутності підстав для задоволення позову.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування додаткового рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 по справі № 520/36728/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.М. Ральченко
Судді В.В. Катунов З.Г. Подобайло