Справа № 300/769/24
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2024-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/769/24 пров. № А/857/7476/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Довгої О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження, в електронній формі, в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року, ухвалене суддею Главачем І.А. у м. Івано-Франківську, за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, у справі № 300/769/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дії та бездіяльності протиправними,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача у якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови здійснити перерахунок та виплату підвищення до пенсії відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, а також у проведенні перерахунку стажу роботи за час перебування у засланні, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, у відповідності до статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення";

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату підвищення до пенсії, згідно з пунктом "г" частини першої статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, починаючи з 24.11.2023, з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати відповідача здійснити з 11 жовтня 2023 року перерахунок стажу роботи, згідно з статтею 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як пільгу із обчислення стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 05.08.1949 по 31.05.1957 на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років".

11 березня 2024 року Івано-Франківський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким позов задовольнив.

Визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови ОСОБА_1 , як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання) здійснити перерахунок та виплату підвищення до пенсії відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, а також у проведенні перерахунку стажу роботи за час перебування ОСОБА_1 у засланні, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано у відповідності до статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії, згідно з пунктом "г" частини першої статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, починаючи з 01.12.2023, з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити ОСОБА_1 з 01.10.2023 перерахунок стажу роботи, згідно з статтею 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", як пільгу із обчислення стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 05.08.1949 по 31.05.1957 на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років".

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка є репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а не членом сім`ї такої особи, а тому має право на підвищення до пенсії в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком та розрахунок пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, його оскаржив відповідач, який просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову про відмову в задоволенні позову.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що позивачка є потерпілою від репресій, а не репресованою, яка згодом була реабілітована, а тому не має права на зарахування часу перебування у засланні до стажу роботи у потрійному розмірі. Крім того, відповідач звернув увагу на те, що розмір мінімальної пенсії за віком не може застосовуватися для визначення розміру підвищення пенсії позивачці.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив, що позивачка перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує пенсію за віком, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Позивачка є реабілітованою особою, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 25.04.2005 та має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні".

З народження прізвище позивачки " ОСОБА_2 ", що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про укладення шлюбу позивача.

Відповідно до довідки Управління внутрішніх справ виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради Народних депутатів від 08.04.1992 № 3/3-455-Р ОСОБА_3 1910 р.н., ОСОБА_4 , 1912 р.н., ОСОБА_5 1932 р.н., ОСОБА_6 , 1944 р.н., та з ними неповнолітня ОСОБА_7 , 1944 р.н., ОСОБА_8 1944 р.н., 05 серпня 1949 року виселені з міста Станіслава на спецпоселення в Лазовський район Хабаровської області з конфіскацією майна. З спецпоселення звільнені 31 травня 1957 року.

24.11.2023 позивачка звернулась до відповідача із заявою про проведення перерахунку пенсії з врахуванням надбавки 50% від мінімальної пенсії за віком як репресованій особі та зарахування в трикратному розмірі до стажу роботи періоду перебування на спецпоселенні.

Листом від 19.12.2023 № 11881-11318/Р-02/8-0900/23 відповідач повідомив позивачку про відсутність підстав для здійснення такого перерахунку, оскільки, позивачці до пенсії за віком виплачується надбавка в розмірі у розмірі 43,52 гривень, як члену сім`ї реабілітованих осіб на підставі постанови Кабінету міністрів України № 654 "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення". Додатково зауважив, що відповідь на питання щодо обчислення стажу за період примусового переселення у потрійному розмірі, відповідно до статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", надавалась листом від 01.11.2023 № 10353-9946/Р-02/8-0900/23, в якому роз`яснено, що позивачка відноситься до категорії осіб "член сім`ї реабілітованого" та була примусово переселена, а тому підстав для зарахування до стажу у потрійному розмірі періоду примусового переселення немає.

Не погодившись із діями відповідача щодо відмови у проведенні нарахування підвищення до пенсії та у проведенні перерахунку стажу роботи у потрійному розмірі за час перебування у засланні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно - правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до статті 1 Закону України від 17.04.1991 № 962-XII «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (далі - Закон № 962-XII) вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Визнати реабілітованими також громадян, засуджених за:

- антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року і статтею 62 Кримінального кодексу України (2001-05, 2002-05) в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28 жовтня 1989 року «Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року «Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР»;

- поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу Української РСР;

- порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою.

Підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру.

Згідно з нормами статті 1-2 Закону № 962-XII, реабілітованими визнаються особи: які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Статтею 1-1 Закону № 962-XII визначені наступні терміни, зокрема: вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР; депортація - примусове виселення народів, етнічних, етноконфесійних, соціальних або інших груп населення з місць їхнього постійного проживання з політичних, класових, соціальних, релігійних, національних мотивів; заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення; репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом.

Відповідно до статті 1-3 Закону № 962-XII, потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року N 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.

Статтею 2 Закону № 962-XII, формою репресії визнано, зокрема, заслання, яким є примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Необхідно зауважити, що в межах спірних правовідносин відповідач не ставить під сумнів право позивачки на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій», однак вказує, що позивачка не належить до категорії репресованих осіб, а є членом сім`ї (дитиною) репресованої особи.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих положень Закону №1058-IV до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з пунктом "г" статті 77 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Як видно з архівної довідки Управління внутрішніх справ виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради Народних депутатів від 08.04.1992 № 3/3-455-Р ОСОБА_3 1910 р.н., ОСОБА_4 , 1912 р.н., ОСОБА_5 1932 р.н., ОСОБА_6 , 1944 р.н., та з ними неповнолітня ОСОБА_7 , 1944 р.н., ОСОБА_8 1944 р.н., 05 серпня 1949 року виселені з міста Станіслава на спецпоселення в Лазовський район Хабаровської області з конфіскацією майна. З спецпоселення звільнені 31 травня 1957 року.

На підставі статті 3 Закону Української PCP від 17 квітня 1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» позивачка реабілітована.

Із цієї довідки встановлено, що позивачка разом із сім`єю зазнала репресій у вигляді заслання на спецпоселення в Лазовський район Хабаровської області та згодом була реабілітована.

Таким чином позивачка є репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а тому має право на підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Що стосується питання застосування нормативно-правового акта для виплати підвищення до пенсії, а саме Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 року чи постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» № 654 від 16.07.2008 року, то апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до вимог статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» має вищу юридичну силу ніж постанова Кабінету Міністрів України № 654 від 16.07.2008 року, у зв`язку з чим застосуванню в даному випадку підлягає саме вказаний Закон.

Враховуючи вищевказане, виходячи із визначених загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, підвищення до пенсії позивачу повинно обчислюватися не на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 654, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав, а у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 10.10.2018 р. по справі № 446/1549/16-а, від 21.11.2018 р. по справі № 446/1563/16-а, від 31.10.2019 р. по справі № 442/6456/17, від 04.03.2020 р. по справі № 446/1566/16-а.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що дії відповідача, а саме виплата позивачці надбавки до пенсії як особі, що зазнала репресій та згодом була реабілітована, відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України № 654 є протиправними, оскільки позивачка має право на отримання вказаної надбавки у розмірі, встановленому Законом України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 % мінімальної пенсії за віком, встановленої статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Оскільки, Законом № 962-XII розширено коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, які стосуються позивачки, то право на перерахунок підвищення до пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком виникло у позивачки з 05.05.2018 року.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що, згідно з нормами частини четвертої статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки:

у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.

у разі настання обставин, які тягнуть за собою зменшення пенсії, - з першого числа місяця, в якому настали ці обставини, якщо вони мали місце до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо вони мали місце після 15 числа.

Позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про перерахунок пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком згідно пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" 24.11.2023 року.

Таким чином суд вважає, що перерахунок підвищення до пенсії за віком, згідно з пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", необхідно здійснити з 01.12.2023 року.

Цю позовну вимогу суд першої інстанції вирішив правильно, а тому рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправними дії відповідача щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії та невиплаті позивачці підвищення до пенсії як репресованій особі, у розмірі, передбаченому п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків мінімальної пенсії за віком та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, згідно із п. «г» ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" необхідно залишити без змін.

Що стосується проведення перерахунку стажу роботи у потрійному розмірі, відповідно до вимог ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Аналогічна норма є і у ст.6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Отже, законодавством передбачено зарахування часу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована до страхового стажу в потрійному розмірі.

Апеляційний суд встановив те, що позивачка була примусово виселена на спецпоселення з конфіскацією майна, тобто перебувала у засланні з 05 серпня 1949 року по 31.05.1957, а відтак, має право на зарахування часу заслання у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

При цьому норми Закону України "Про пенсійне забезпечення" та Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» не пов`язують зарахування часу перебування особи у засланні до страхового стажу у потрійному розмірі із фактом досягнення особою працездатного віку та факту перебування такої особи у трудових відносинах.

Таким чином, дії відповідача, щодо відмови у проведенні перерахунку позивачці стажу, із врахуванням часу перебування у засланні, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, відповідно до вимог ст. 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", є протиправними.

Тому, позовну вимогу про зобов`язання відповідача здійснити зарахування часу заслання позивачки з 05 серпня 1949 року по 31.05.1957 до страхового стажу у потрійному розмірі, відповідно до вимог ст. 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", необхідно задовольнити.

Цю позовну вимогу суд першої інстанції вирішив правильно, а тому рішення суду в частині задоволення позовних вимог про зарахування позивачці часу перебування у засланні до страхового стажу у потрійному розмірі необхідно залишити без змін.

Вказані висновки є підставою для задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи те, що апеляційний суд залишив рішення суду першої інстанції без змін, розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року в справі № 300/769/24- без змін.

Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до Івано-Франківського окружного адміністративного суду для приєднання до матеріалів справи № 300/769/24.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених статтею 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
О. І. Довга