Справа № 320/6885/23
Суддя: Шевцова Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

13 червня 2024 року

м. Київ

Справа № 320/6885/23

Провадження № 11-100апп24

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Шевцової Н. В.,

суддів Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А.

перевірила наявність підстав для прийняття до розгляду справи № 320/6885/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31.05.2023 (суддя Колеснікова І. С.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2023 (судді Парінов А. Б., Беспалов О.О., Грибан І. О.),

УСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі також - Позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі також - Відповідач), у якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.09.2022 № 1-1023.

Обґрунтовуючи позовну вимогу, вказував, що Відповідач на порушення вимог чинного законодавства поклав на нього обов`язок зі сплати орендної плати за землю, оскільки фактично відповідна земельна ділянка використовується фермерським господарством, якому вона була передана Позивачем.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31.05.2023, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2023, у задоволенні позову відмовлено.

17.01.2023 до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій скаржник просить рішення Київського окружного адміністративного суду від 31.05.2023, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2023 у справі №320/6885/23 скасувати у повному обсязі та постановити нове судове рішення, яким визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №1-1023 від 27.09.2022, прийняте ГУ ДПС у Київській області.

Підставою касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі, як зазначив у касаційній скарзі позивач, є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадку, що передбачений пунктом 1 четвертої частини статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України).

Вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій під час ухвалення судових рішень було неправильно застосовано норми матеріального права, а саме статей 8, 12, 19 Закону України «Про фермерське господарство» й не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 1.04.2020 у справі № 320/5724/17, від 23.06.2020 у справі № 922/989/18, від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 317/2520/15-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 677/1865/16-ц, від 21.11.2018 у справі № 272/1652/14-ц, від 12.12.2018 у справі № 704/29/17-ц, від 16.01.2019 у справі № 695/1275/17, від 27.03.2019 у справі № 574/381/17-ц, від 3.04.2019 у справі № 628/776/18, від 20.03.2019 у справі №615/2197/15-ц.

Зазначає, що висновки Верховного Суду в цій категорії справ містять різне застосування норм матеріального права, а саме моменту переходу прав на землю фермерського господарства та необхідності вчинення додаткових дій для переходу таких прав. Це впливає на визначення платника земельного податку згідно з вимогами Податкового кодексу України (далі - ПК України)

Як стверджує позивач, суди в цій справі, вирішуючи спір, послались на правові висновки Верховного Суду від 27.01.2022 у справі № 808/2838/17 та від 18.06.2021 у справі №400/1730/19, за змістом яких платник податку за землі фермерського господарства визначається виключно за даними Державного реєстру речових права на нерухоме майно (далі також - ДРРПНМ), інформації, яка міститься, зокрема, у договорі оренди, а положення інших законів до уваги не беруться.

Разом з тим, на думку позивача, такі висновки Верховного Суду не узгоджуються з іншими позиціями, зокрема, Великої Палати Верховного Суду у питаннях моменту переходу прав на землю до фермерського господарства від засновника і необхідності вчинення для цього будь-яких дій, зокрема і перереєстрацію у ДРРПНМ.

Зовсім протилежна позиція, на думку представника позивача, була сформована Верховним Судом при ухваленні постанови від 26.06.2023 у справі № 820/6406/16, за змістом якої виходячи з того, що фермерське господарство користується земельними ділянками, які належать на праві власності позивачу, зареєстроване належним чином як юридична особа, здійснює сплату фіксованого сільськогосподарського податку, відтак нарахування земельного податку з фізичних осіб позивачу є протиправним, оскільки фізична особа, яка отримала у власність «для ведення фермерського господарства» земельні ділянки, здійснює діяльність на цих землях не особисто, а через створену ним юридичну особу фермерське господарство. Виходячи з положень статті 31 Земельного кодексу України ( далі - ЗК України) за відсутності речового права на земельну ділянку селянське (фермерське) господарство може використовувати земельну ділянку, що перебуває у власності засновника, з дозволу (згоди) власника. Така згода не повинна оформлюватись як окремий акт, а може випливати з поведінки засновника (члена) господарства.

На переконання позивача, правильний порядок застосування норм матеріального права, який найбільше відповідає принципам верховенства права та правової визначеності, а також враховує сформовані підходи у практиці Великої Палати Верховного Суду відображений саме в постанові від 26.06.2023 у справі № 820/6406/16.

Висновки в постановах Верховного Суду, на які послались суди при вирішенні спору, за твердженнями, наведеними в касаційній скарзі, не враховують останніх підходів у застосуванні земельного законодавства, яке регулює порядок користування земельними ділянками для фермерського господарства та момент виникнення таких прав у юридичної особи.

У контексті наведених у касаційній скарзі доводів та обґрунтувань представник позивача стверджує, що за результатами розгляду цієї справи Верховним Судом з метою забезпечення правильного застосування норм матеріального права та задля формування єдиної правозастосовчої практики мають бути сформовані такі висновки:

- після укладення громадянином договору оренди земельної ділянки державної та комунальної власності для ведення фермерського господарства та створення цим громадянином фермерського господарства права й обов`язки орендаря такої земельної ділянки за договором оренди землі переходять від громадянина до фермерського господарства з дня проведення його державної реєстрації. При цьому такий перехід відбувається в силу норм Закону України «Про фермерське господарство» та не потребує вчинення сторонами орендних правовідносин будь-яких додаткових дій, у тому числі укладення додаткових угод;

- виходячи з положень статті 31 ЗК України за відсутності речового права на земельну ділянку, селянське (фермерське) господарство може використовувати земельну ділянку, що перебуває у користуванні (оренді) засновника, з дозволу (згоди) власника. Така згода не повинна оформлюватись як окремий акт, а може випливати із поведінки засновника (члена) господарства;

- нарахування земельного податку фізичній особі є протиправним, оскільки фізична особа, яка отримала в оренду «для ведення фермерського господарства» земельні ділянки, здійснює діяльність на цих землях не особисто, а через створену нею юридичну особу - фермерське господарство.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08.02.2024 відкрито касаційне провадження за цією касаційною скаргою.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.05.2024 на підставі частини п`ятої КАС України передано справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Постановляючи ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду послалась на таке.

За змістом частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У розглядуваній справі спірним є питання відповідності вимогам частини другої статті 2 КАС України податкового повідомлення-рішення в контексті того, що фактичним користувачем земельної ділянки, про оренду якої укладено договір між державною адміністрацією та позивачем, є утворене останнім фермерське господарство, яке нараховувало та сплачувало відповідний податок.

Спроби розв`язати ці питання в аспекті повноважень щодо викладення правового висновка, як у складі колегій касаційних судів, так і складі окремих палат касаційних судів, а також у складі Великої Палати Верховний Суд реалізовував неодноразово. Однак підходи судів щодо відповідних взаємовідносин стосовно прав та обов`язків щодо конкретної земельної ділянки, яка використана фізичною особою для створення фермерського господарства, дещо різняться.

Відповідно до положень статті 121 ЗК України (у відповідній редакції) громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство.

З наведеного нормативного регулювання слідує, що на час одержання земельної ділянки така земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення селянського (фермерського) господарства надавалась не громадянину України, а як спеціальному суб`єктові - голові створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (який втратив чинність 29 липня 2003 року - з моменту набрання чинності Законом України «Про фермерське господарство») після одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.

Законодавством, чинним до 2003 року, було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації селянського (фермерського) господарства. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення селянського (фермерського) господарства, без створення такого селянського (фермерського) господарства.

Згідно із Законом України «Про фермерське господарство», прийнятим 19.06.2003, Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» визнано таким, що втратив чинність.

У статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» унормовано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства відповідно до закону.

Згідно із частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 зазначеного Закону право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому ЗК України. Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону України «Про фермерське господарство»).

У пунктах 48-51 постанови від 23.06.2020 у справі № 922/989/18 Велика Палала Верховного Суду зробила висновок про те, що і на сьогодні можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 ГК України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.

З огляду на законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також на правові наслідки від використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 ГК України.

Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 1.04.2020 у справі № 320/5724/17.

З аналізу положень статей 1, 5, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства (пункт 53 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18).

Практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками орендарем та переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 20.06.2018 року у справі № 317/2520/15-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 677/1865/16-ц, від 21.11.2018 у справі № 272/1652/14-ц, від 12.12.2018 у справі № 704/29/17-ц, 16.01.2019 у справі № 695/1275/17 та у справі № 483/1863/17, від 27.03.2019 у справі № 574/381/17-ц, від 03.04.2019 у справі № 628/776/18).

Велика Палата Верховного Суду (пункт 61 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18) дійшла висновку, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц).

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц зазначено, що фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

Аналогічні тези містяться також у постановах від 22 лютого 2018 року у справі №606/2032/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 677/1865/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 628/778/18, від 1 жовтня 2019 року у справі № 922/538/19 та інших.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 677/1865/16-ц зробила висновок, що після державної реєстрації фермерського господарства у правовідносинах з користування земельними ділянками, наданими на підставі Закону України «Про фермерське господарство», відбувається фактична заміна орендаря й обов`язки користувача земельної ділянки переходять до фермерського господарства з дня його державної реєстрації (пункт 41).

У цій постанові Великої Палати Верховного Суду викладено висновок і про те, що для фактичної заміни орендаря та переходу обов`язків користувача земельної ділянки до фермерського господарства має значення факт державної реєстрації останнього, а не внесення земельних ділянок до його статутного капіталу (пункт 42).

Отже, з моменту реєстрації фермерського господарства та набуття статусу юридичної особи обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства. Аналогічний висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18 (провадження № 12-205гс19).

Тобто усталена практика Великої Палати Верховного Суду пов`язує момент набуття фермерським господарством прав та обов`язків орендаря земельної ділянки саме з моментом державної реєстрації фермерського господарства. Після такої реєстрації відбувається фактична заміна орендаря і саме з цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

У пунктах 6.22 та 6.23 постанови від 30 червня 2020 року у справі № 927/79/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що нормами Закону України «Про фермерське господарство» запроваджений механізм, за яким земельна ділянка спочатку надається в оренду громадянину з метою здійснення підприємницької діяльності (для ведення фермерського господарства), проте останній може використовувати її лише шляхом створення фермерського господарства як форми здійснення своєї підприємницької діяльності. Таке фермерське господарство створюється після отримання громадянином земельної ділянки в оренду. З моменту створення цього фермерського господарства та його державної реєстрації до нього переходять права й обов`язки орендаря такої земельної ділянки за договором оренди землі. У цьому випадку не відбувається відчуження орендарем права на оренду земельної ділянки, а здійснюється встановлений нормами перехід прав та обов`язків орендаря земельної ділянки від громадянина до створеного ним фермерського господарства. Такий перехід відбувається в силу вищенаведених норм Закону України «Про фермерське господарство» та не потребує вчинення сторонами орендних правовідносин будь-яких додаткових дій, у тому числі укладення додаткових угод.

Такі ж підходи щодо застосування норм матеріального права демонструє й Верховний Суд у складі Колегії суддів Касаційного господарського суду, зокрема, у своїх постановах від 13.09.2022 у справі №921/112/21 та від 5.09.2023 у справі №924/687/22, від 9.04.2024 року у cправі №925/1331/22, а також у складі Колегії суддів Касаційного цивільного суду, зокрема, у постановах від 6.12.2023 у справі №685/487/22, від 13.09.2023 у справі № 388/1201/22.

Отже, в силу наведених підходів, у разі створення фермерського господарства саме останнє виступає суб`єктом взаємовідносин щодо оренди, а тому за логікою таких висновків саме воно має й нести обов`язки щодо сплати відповідної орендної плати. В інакшому випадку виникає дисонанс, коли всі права та обов`язки щодо відповідної земельної ділянки правомочне реалізовувати фермерське господарство, однак орендну плату вносить засновник цього господарства.

Верховний Суд неодноразово, зокрема в названих рішеннях, визнавав права щодо земельної ділянки, яка була внесена засновником, навіть у разі смерті останнього, саме за фермерським господарством. Верховний Суд у своїх рішеннях указує, що в разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством, до якого воно перейшло після створення цього господарства.

Одже у випадку покладення обов`язку щодо сплати орендної плати на засновника може виникнути ситуація, за якою цей платіж не буде вноситися взагалі, що призведе до порушення інтересів суспільства в цілому.

Щодо практики Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з питань, що виникли в межах цього касаційного провадження, то вона до 2021 року була також неоднозначною.

Однак Верховний Суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в межах вирішення в касаційному порядку справи № 400/1730/19 ухвалив постанову від 18 червня 2021 року. У цій постанові сформовано висновок щодо застосування норм підпунктів 288.1, 288.2 статті 288 ПК, статей 125, 126 ЗК України, частини другої статті 16, частин першої, другої статті 21 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» і вказав, що у правовідносинах з орендної плати за землі державної та комунальної власності, які були надані фізичній особі для створення фермерського господарства, податковий обов`язок щодо сплати орендної плати у таких правовідносинах лежить на орендареві земельної ділянки, який визначений у договорі оренди земельної ділянки і право користування земельною ділянкою якого зареєстровано в державному реєстрі речових прав. Податковий обов`язок щодо сплати орендної плати за землі державної та комунальної власності виникає у фермерського господарства, для створення якого фізичній особі була надана земельна ділянка, після переходу до нього прав орендаря в установленому законом порядку.

Цей висновок врахований Верховним Судом у постанові від 27.01.2022 у справі №808/2838/17, на яку є покликання в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, а також в постановах від 20.04.2023 у справі № 320/4842/21, від 13.04.2023 у справі №120/433/20-а, від 14.07.2021 у справі №821/488/18.

Проте ці підходи щодо застосування норм матеріального права, що регулюють відповідні правовідносини, які є предметом аналізу в межах цієї справи, не повною мірою враховують наведені вище позиції Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду та у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду після ухвалення названого вище рішення судовою палатою з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів 30.11.2021 ухвалив постанову у справі №360/318/20, за якою визнав протиправним рішення про нарахування орендної плати засновнику за встановленої судами попередніх інстанцій обставини сплати такої фермерським господарством. У цій постанові Верховний Суд резюмував, що об`єктом плати за землю в розглянутих правовідносинах є земельна ділянка, надана в оренду з метою створення фермерського господарства, а майнові права на вказану земельну ділянку передані до складеного капіталу фермерського господарства, яке, реалізуючи права землекористувача, має обов`язок внесення плати за землю. У розглянутому спорі орендар передав право користування земельною ділянкою створеній ним юридичній особі, реалізуючи таким чином форму підприємницької діяльності, а контролюючий орган оскаржує права фермерського господарства як землекористувача, визначаючи останнім фізичну особу-орендаря, із чим пов`язує обов`язок внесення плати за користування земельною ділянкою.

26.06.2023 у справі №820/6406/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду також ухвалив постанову, з висновком про те, що фермерське господарство користується земельними ділянками, які належать на праві власності позивачу, зареєстроване належним чином як юридична особа, здійснює сплату фіксованого сільськогосподарського податку, відтак нарахування земельного податку з фізичних осіб позивачу є протиправним, оскільки фізична особа, яка отримала у власність «для ведення фермерського господарства» земельні ділянки здійснює діяльність на цих землях не особисто, а через створену ним юридичну особу -фермерське господарство.

На неврахування висновків цієї постанови як підставу касаційного оскарження вказує позивач у касаційній скарзі у цій справі.

Тобто прийняття палатою з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду відповідного судового рішення не повною мірою усунуло врегулювання проблемних питань щодо того, хто є платником орендної плати і хто має її вносити для цілей виконання податкового обов`язку.

Неоднозначність позиції щодо того, хто ж саме має бути платником орендної плати прослідковується, також із судової практики і Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Наприклад, у справі № 924/617/22 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, ухвалюючи постанову від 26 квітня 2024 року, на підставі встановлених судами попередніх інстанцій обставин сплати фермерським господарством за свого засновника орендної плати презюмував, що саме засновник як фізична особа має вносити відповідну орендну плату для визнання дотриманими умов договорів оренди земельної ділянки.

Натомість у справі № 902/526/19 (постанова від 26 січня 2022 року) Верховний Суд при аналізі наявності правових підстав для розірвання договору оренди, укладеного із засновником фермерського господарства, досліджував питання сплати орендної плати саме фермерським господарством, яке й було відповідачем у справі.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду наголошує, що існують неоднакові підходи до визначення того, хто за чинним законодавством має вносити орендну плату як для цілей дотримання податкового законодавства, так і для дотримання договірних зобов`язань та належного здійснення господарської діяльності. Фактично врахування одного з означених підходів Касаційного адміністративного суду та Касаційного господарського суду означатиме неврахування іншого, що поглибить ситуацію правової невизначеності в правовій системі в аспекті застосування норм матеріального права.

Наведене вище в сукупності з урахуванням різних позицій та підходів касаційних судів щодо означеного в касаційній скарзі питання та повноважень й обов`язків суду касаційної інстанції, зокрема, щодо урахування рішень суду касаційної інстанції з огляду на час їх прийняття та ієрархію унеможливлює розгляд касаційної скарги та вказує на наявність виключної правової проблеми.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зауважує, що відсутність сталої та послідовної практики на рівні судів касаційної інстанції щодо того, хто ж є платником орендної плати (засновник, який уклав договір оренди, чи фермерське господарство, яке безпосередньо використовує земельну ділянку), є одним з аспектів, що свідчить про наявність виключної правової проблеми з означеного питання.

Висновок щодо обов`язку сплати орендної плати саме засновником фермерського господарства суперечить попереднім підходам Великої Палати Верховного Суду, яка хоч і вказала про перехід усіх прав та обов`язків щодо земельної ділянки до фермерського господарства, однак остаточно так і не визначилась щодо того, чи останнє виступає платником орендної плати.

Щодо кількісного виміру колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що аналіз наведених рішень суду касаційної інстанції ілюструє значну кількість відповідних спорів, які наскрізно потребують вирішення питання щодо визначення конкретного платника орендної плати у відповідних правовідносинах. Неоднакові підходи на рівні касаційних господарського та адміністративного судів щодо вирішення конкретно цього питання безумовно впливають і на значний обсяг справ, де прослідковується різне вирішення спорів, де необхідно визначити конкретного платника (суб`єкта сплати) орендної плати за землю на рівні судів першої та апеляційної інстанцій (до прикладу, з останніх справи № 420/24860/23, № 160/4123/24, № 420/9061/23, № 400/2541/22, № 128/789/17, № 906/1032/23, № 922/3051/23).

На думку колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, вирішення виключної правової проблеми, визначеної у цій справі, дозволить забезпечити дотримання гарантованих статтями 2, 6 КАС України основних засад (принципів) адміністративного судочинства, запровадить єдині підходи до правозастосування судами касаційних інстанцій та судами нижчих інстанцій при вирішенні вимог, що стосуватимуться нарахування та сплати відповідною особою орендної плати за земельну ділянку, яка фактично хоч і орендується фізичною особою, проте використовується фермерським гоподарством. Оскільки зазначені питання зумовлені невизначеністю законодавчого регулювання і встановленням глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці з їх вирішення, колегія суддів однозначно кваліфікує їх як виключну правову проблему і вважає, що наявні обґрунтовані припущення, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому.

Перевіривши матеріали справи та наведені доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для прийняття цієї справи до розгляду з таких міркувань.

На підставі частини п`ятої статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Таким чином, указана підстава для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду передбачає наявність у справі виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, зокрема, що ця справа містить виключну правову проблему, а тому наявні правові підстави передати її на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою забезпечення розвитку права та формулювання єдиної правозастосовчої практики.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди допустили істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; суди допустили явну й грубу помилку в застосуванні норм процесуального права, у тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанції таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення й трапляється в невизначеній кількості справ, у разі якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів.

На підтвердження існування виключної правової проблеми при вирішенні цієї справи колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду послалася на те, що відсутність сталої та послідовної практики на рівні судів касаційної інстанції щодо того, хто ж виступає платником орендної плати (засновник, який уклав договір оренди, чи фермерське господарство, яке безпосередньо використовує земельну ділянку), є одним з аспектів, що свідчить про наявність виключної правової проблеми з означеного питання.

Разом з тим Велика Палата Верховного Суду викладала висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах,зокрема, у постановах від 1.04.2020 у справі № 320/5724/17, від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 317/2520/15-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 677/1865/16-ц, від 21.11.2018 у справі № 272/1652/14-ц, від 12.12.2018 у справі № 704/29/17-ц, від 16.01.2019 у справі № 695/1275/17, у справі № 483/1863/17, від 27.03.2019 у справі № 574/381/17-ц, від 03.04.2019 у справі №628/776/18, від 23.06.2020 у справі №922/989/18, від 20.03.2019 у справі №615/2197/15-ц.

Як вбачається з ухвали від 16.05.2024 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що справа містить виключну правову проблему, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формулювання єдиної правозастосовчої практики та на підставі частини п`ятої статті 346 КАС України передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Проте Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду не зазначає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухвалених рішеннях Великої Палати відповідно до приписів частини четвертої статті 346 КАС України.

Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що наведене в ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.05.2024 обґрунтування наявності виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, не створює підстави для прийняття до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 320/6885/23.

Відповідно до частини шостої статті 347 КАС України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об'єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об'єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 346, 347 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу № 320/6885/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення повернути до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду у відповідній колегії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає

Суддя-доповідач Н. В. Шевцова

Судді: Ю. Л. Власов І. А. Воробйова М. І. Гриців Ж. М. Єленіна І. В. Желєзний Л. Ю. Кишакевич В. В. Король О. В. КривендаМ. В. Мазур С. Ю. Мартєв К. М. Пільков С. О. Погрібний О. В. Ступак І. В. Ткач О. С. Ткачук В. Ю. Уркевич Є. А. Усенко