Справа № 320/14151/23
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2024-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Собківа Я.М.,

суддів: Оксененка О.М., Шведа Е.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової служби України, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової служби України від 23.03.2023 №308-О «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу контролю за виробництвом та обігом пального управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням палива Департаменту контролю за підакцизними товарами Державної податкової служби України з 24.03.2023;

- стягнути з Державної податкової служби України середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача з 24.03.2023 по день винесення судом рішення про поновлення на роботі включно;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2023 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі Державна податкова служба України, посилаючись на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги на більш тривалий, розумний термін, у відповідності до положень статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

11 листопада 2023 року позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серія НОМЕР_1 , виданим 15.12.1998 Ватутінським РУ ГУ МВС України в місті Києві.

Позивач проходив державну службу на посаді заступника начальника управління - начальника відділу контролю за виробництвом та обігом пального управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням палива Департаменту контролю за підакцизними товарами Державної податкової служби України, на яку був призначений в порядку переведення наказом Державної податкової служби України від 16.12.2020 № 1339-о як, що підтверджується записом в його трудовій книжці.

Наказом ДПС від 14.01.2022 № 22 «Про введення в дію Структури апарату Державної податкової служби України та затвердження Організаційної структури та Переліку індексів структурних підрозділів апарату ДПС» (зі змінами) внесено зміни до організаційної структури та штатної чисельності ДПС, зокрема, збільшено на вісім штатних одиниць штатну чисельність Департаменту контролю за підакцизними товарами, при цьому у його структурі: 1) скорочено посаду заступника директора департаменту; 2) реорганізовано управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням палива (20 шт. од.) в управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням пального з чисельністю 16 од., вивівши з його складу відділ ліцензування пального (4 шт. од.); 3) реорганізовано управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням спирту, алкоголю та тютюну (20 шт. од.), утворено на його базі за рахунок чисельності відділу ліцензування пального, виведеного з управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням пального: управління ліцензування (11 шт. од.) з відділами ліцензування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів (6 шт. од.) та ліцензування пального (4 шт. од.) у його складі; управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах (16 шт. од.) з відділами контролю за обігом та ліцензуванням спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах (11 шт. од.), контролю за обігом та виробництвом марки акцизного податку (4 шт. од.) у його складі; 4) реорганізовано управління акцизного податку (15 шт. од.) в управління адміністрування акцизного податку та методології, збільшивши його чисельність на 4 од., та у його складі реорганізовано відділ методології з питань адміністрування акцизного податку, виробництва та обігу підакцизних товарів, розгляду звернень громадян та ІПК (9 шт. од.), утворивши на його базі відділ методології з питань адміністрування акцизного податку, ліцензування виробництва та обігу підакцизних товарів (8 шт. од.) та відділ розгляду звернень громадян та ІПК (5 шт. од.); 5) реорганізовано сектор аналітичного забезпечення (2 шт. од.) у відділ аналітичного забезпечення, збільшивши його чисельність на 2 од.

Наказом ДПС від 19.01.2022 № 1-ф «Про введення в дію Штатного розпису на 2022 рік Державної податкової служби України» з 01.01.2022 введено в дію Штатний розпис на 2022 рік ДПС, в якому посада позивача відсутня.

21.02.2023 відповідачем організовано процедуру ознайомлення позивача з попередженням про наступне звільнення, в якому з посиланням на вказані накази ДПС від 14.01.2022 № 22 та від 19.01.2022 № 1-ф його попереджено про наступне звільнення із займаної посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису без скорочення чисельності державних службовців.

Одночасно в попередженні про наступне звільнення позивачу запропоновано одну вакантну посаду головного державного інспектора відділу контролю за обігом та виробництвом марки акцизного податку управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах Департаменту контролю за підакцизними товарами.

21.03.2023 позивач відмовився від переведення на запропоновану посаду, обґрунтувавши свою відмову тим, що починаючи від введення 14.01.2022 в дію нової штатної структури йому не запропоновано жодної рівнозначної посади.

Наказом ДПС від 23.03.2023 № 308-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » державну службу позивача припинено та звільнено його з займаної посади 23.03.2023 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису без скорочення чисельності та штату державних службовців згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Колегія суддів, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про обґрунтованість та правомірність висновків суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частин другої та третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889- VIІI) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Статтею 87 Закону № 889-VIII визначені підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті Закону підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців; скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізація державного органу.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду (частина третя статті 87 Закону № 889-VIII).

У відповідності із статтею 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; 11) працівникам, які є членами пожежно-рятувальних підрозділів для забезпечення добровільної пожежної охорони не менше року. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Частинами першою та другою статті 235 КЗпП України установлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оцінюючи доводи відповідача про відсутність у ДПС обов`язку пропонувати позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, колегія суддів зазначає наступне.

Приписи частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII не дозволяють суб`єкту призначення альтернативної поведінки.

Тлумачення закону, за якого суб`єкт призначення може пропонувати або може не пропонувати державному службовцю вакантні посади під час процедури реорганізації входить в протиріччя з верховенством права та засадами конституціоналізму. Адже суб`єкт владних повноважень є носієм саме повноважень, а не прав, і за їх здійснення несе відповідальність. До того ж, принцип верховенства права вимагає максимально мінімізувати свободу розсуду виконавчої влади.

При тлумаченні й застосуванні частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII необхідно розуміти, що правомірне рішення це не будь-який бажаний для керівника державного органу варіант поведінки в рамках цього Закону, а лише той, який сприятиме належній реалізації підлеглими працівниками права на працю та доступу до державної служби і не допускатиме проявів дискримінації у здійсненні ними цих прав.

Відтак свобода розсуду означає не свободу вибору керівника державного органу кого звільнити, а кого залишити (перевести) на державній службі, а означає лише оптимальне застосування закону для досягнення цілей, встановлених у ньому. Такого оптимального застосування закону не буде, якщо керівник державного органу не запропонує працівнику посаду державної служби за її наявності. Якщо вакантна посада є у наявності, то у керівника державного органу є лише один вид правомірної поведінки - запропонувати її працівнику.

Таким чином, частина третя статті 87 Закону № 889-VIII встановлює саме обов`язок суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону пропонувати державному службовцю рівнозначну посаду або, як виняток, нижчу посаду державної служби. Відповідні повноваження не є дискреційними.

Правові висновки щодо наявності у суб`єкта призначення обов`язку пропонувати іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, врахувавши при цьому переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, містяться, зокрема, в постановах Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 640/12871/20, від 30.11.2022 у справі №640/15797/21, від 10.11.2022 у справі № 640/24-23/21.

Також суд звертає увагу, що суб`єкт призначення зобов`язаний запропонувати державному службовцю в першу чергу рівнозначну посаду. Пропонування нижчої посади державної служби може мати місце лише як виняток, наявність підстав для застосування якого в силу принципу верховенства права має бути належним чином обґрунтована.

В матеріалах справи наявна копія листа відповідача від 13.02.2023 № 235/ЗПІ/99-00-11-01-03-10, згідно з яким станом на 30.12.2022 в апараті відповідача налічувалось 142 вакантних посади, з яких за рівнем вищим, ніж запропонована позивачу посада головного державного інспектора, - 37 посад, в тому числі посада заступника начальника управління - начальника відділу контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах. Доданий відповідачем до відзиву перелік вакантних посад станом на 21.02.2023 свідчить, що на дату попередження позивача про наступне звільнення в апараті відповідача залишались вакантними 138 посад, з яких 12 - начальників відділів, тобто посад, що за рівнем відповідали посаді, яку обіймав позивач. Крім того, були також вільними посади, на яких було можливо працевлаштування позивача на період тимчасової відсутності основного працівника.

Проте, жодної із вказаних посад, зокрема, рівнозначних, позивачу для працевлаштування не запропоновано.

Будь-яких доводів щодо наявності об`єктивних перешкод для працевлаштування позивача на зазначених рівнозначних посадах та не пропонування позивачу інших нижчих вакантних посад з посеред 142-х наявних - відповідачем ні до суду першої інстанції, ні в апеляційній скарзі не наведено.

При цьому з матеріалів справи, вбачається та не заперечується відповідачем наступне.

Позивач має дві повних вищі освіти, що підтверджується дипломи від 17.03.86 № 210 про закінчення Саратівського вищого військового інженерного училища хімічного захисту за спеціальністю «технологія переробки пластичних мас» та здобуття кваліфікації інженера хіміка-технолога; від 17.06.91 № 66 про закінчення Саратівського економічного інституту за спеціальністю «планування промисловості» та здобуття кваліфікації економіста.

Позивач працював на посадах державної служби близько 25 років, при цьому в органах податкової служби - понад 19 років. Перебуваючи на державній службі в органах податкової служби з 11.01.1997 до 16.04.2013 та з 02.06.2014 до моменту звільнення, позивач з 04.06.1998 працював на посадах категорії «Б».

Як свідчать копії результатів оцінювання виконання завдань і ключових показників результативності, ефективності та якості службової діяльності державного службовця у 2020 та 2021 роках позивач отримував оцінку «відмінно».

Вказане у сукупності свідчить про рівень професійної підготовки та компетентностей позивача, який є достатнім для пропонування йому рівнозначних вакантних посад.

Зі змісту статті 42 КЗпП України випливає, що у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен був з`ясовувати сам роботодавець, приймаючи відповідне рішення.

Такий підхід до тлумачення приписів статті 42 КЗпП України висловлений Верховним Судом в постановах від 18.07.2019 у справі № 814/1852/16, від 21.08.2019 у справі № 826/7069/16, від 08.11.2019 у справі № 820/1783/16, від 28.02.2020 у справі № 815/3565/17 та від 12.04.2023 у справі № 260/1084/19 .

Проте у матеріалах справи відсутні будь-які докази здійснення порівняння кваліфікації і продуктивності праці державних службовців, яких було запропоновано звільнити, та державних службовців, яких призначено на інші посади, із зазначенням чому саме надається перевага одним, а не іншим.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно з чинною редакцією частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення щодо працевлаштування державного службовця, який попереджаються про наступне звільнення. Таке зобов`язання виникає з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення державного службовця.

У даній справі відповідні обставини виникли з виданням відповідачем наказів від 14.01.2022 № 22 «Про введення в дію Структури апарату Державної податкової служби України та затвердження Організаційної структури та Переліку індексів структурних підрозділів апарату ДПС» та від 19.01.2022 № 1-ф «Про введення в дію Штатного розпису на 2022 рік Державної податкової служби України».

Разом з тим про наступне звільнення на підставі вказаних наказів позивач попереджений лише 21.02.2023, тобто із сплином понад тринадцяти місяців від дня виникнення підстав для такого попередження, що не поєднується з принципом верховенства права, проявом чи характеристикою якого, відповідно до правозастосовної практики Європейського суду з прав людини, є, зокрема, чіткість, передбачуваність, розумність, справедливість.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 10.11.2022 у справі № 640/24023/21 та від 22.12.2022 у справі № 640/17678/21.

Таким чином, звільнення позивача відбулось з порушенням приписів частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII та приписів статей 5-1 та 42 КЗпП України.

Наслідком цього є те, що спірний наказ про звільнення позивача не відповідає критеріям, визначеним у частині другій статті 2 КАС України, та підлягає скасуванню як протиправний, а позивач - поновленню на попередній роботі.

Вирішуючи питання про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів виходить з наступного.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

За змістом пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата.

У відповідності абзацом четвертим пункту 2 Порядку № 100, якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, розрахунковим періодом для позивача є травень та червень 2022 року, тобто два останні місяці перед звільненням, коли позивачу здійснювалась виплата заробітної плати, що складалась з посадового окладу, надбавок за вислугу років на державній службі та ранг державного службовця.

З листа відповідача від 01.08.2023 № 21114/6/99-00-10-04-01-06 та розрахункових листків позивача вбачається, що в травні та червні 2022 року позивачу нараховано та виплачено по 21920,00 грн, в тому числі 14080,00 грн посадового окладу, 800,00 грн надбавки за ранг державного службовця та 7040,00 грн надбавки за вислугу років державної служби, а всього за два вказаних місяці - 43 840,00 грн. Планова кількість робочих днів за, які позивачу виплачено заробітну плату у вказаних розмірах становить 44.

Середньоденний заробіток позивача дорівнює 996,36 грн. (43 840,00 грн / 44 робочі дні).

Тривалість вимушеного прогулу позивача з 24.03.2023 по 07.08.2023 включно становить 97 робочих днів.

Таким чином, розмір належного до стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 96 646,92 грн (97 робочих днів * 996,36 грн.). Сума зазначена без відрахування обов`язкових податків та зборів.

Відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи наведені приписи до негайного виконання слід допустити рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу контролю за виробництвом та обігом пального управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням палива Департаменту контролю за підакцизними товарами Державної податкової служби України з 24 березня 2023 року.

Також, до негайного виконання слід звернути рішення суду в частині стягнення з Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць у розмірі 21920,00 грн. Сума зазначена без відрахування обов`язкових податків і зборів.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованості позовних вимог, що має наслідком задоволення адміністративного позову у повному обсязі.

Згідно частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всі наведені апелянтом доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач Собків Я.М.

Суддя Оксененко О.М.

Суддя Швед Е.Ю.