Справа № 300/948/24
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/948/24 пров. № А/857/12149/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р.В.
за участю секретаря судового засідання Ільчишин Н.В. Демидюк О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Івано-Франківського відділу Державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року (рішення ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в м.Івано-Франківськ судом у складі головуючого судді Біньковської Н.В., дата складення повного тексту рішення суду 02 травня 2024 року) у справі №300/948/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського відділу Державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції про визнання протиправною бездіяльності, суд

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

ОСОБА_1 звернулася до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління юстиції про визнання протиправною бездіяльності щодо не вчинення дій для закінчення виконавчого провадження №62358346 та зобов`язання закінчити виконавче провадження № 62358346, припинити чинність арешту майна та коштів боржника, скасувати інші заходи примусового виконання рішення.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління юстиції щодо не закінчення виконавчого провадження №62358346 зі стягнення виконавчого збору.

Зобов`язано Івано-Франківський відділ державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції закінчити виконавче провадження №62358346 з виконання постанови №60030700 від 12.09.2019 про стягнення виконавчого збору.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління юстиції на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2119,60 грн. (дві тисячі сто дев`ятнадцять гривень 60 копійок).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняте нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги відповідач вказує, що позивач пропустила строк звернення до суду з даним. Зокрема, зазначає, що позову заяву подано до суду 08.02.2024 року, тобто, через більш ніж вісім місяців, з дня, коли особа дізналася про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Стверджує, що посилання позивача на ч.8 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» є безпідставним, оскільки передачі виконавчого документа, згідно якого було відкрите виконавче провадження 60030486 та в межах якого винесено постанову про стягнення виконавчого збору, від державного до приватного виконавця не відбулося, а отже державному виконавцю не було відомо про перебування зазначеного виконавчого документа на виконанні в приватного виконавця. Відтак, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Про розгляд апеляційної скарги відповідач та представник позивача повідомлені шляхом надіслання повістки, ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Позивач в судове засідання не прибув, при цьому подав клопотання про розгляд справи без участі сторони позивача.

Представник відповідача на зв`язок в режимі відеоконференції не вийшов, при цьому йому роз`яснено, що ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи на те, що приватним виконавцем 24.03.2021 відкрито виконавче провадження №64954360 за виконавчим листом №344/13736/2014, виданим Івано-Франківським міським судом 03.03.2015, цього ж дня прийнято постанову про стягнення з позивача основної винагороди у визначеному законом розмірі, та 30.08.2022 вказане виконавче провадження закінчено, внаслідок виконання виконавчого документу в повному обсязі, відтак відсутні підстави для подальшого стягнення державним виконавцем з боржника суми виконавчого збору.

Таким чином, суд зазначив, що державний виконавець повинен був закінчити виконавче провадження №62358346 на підставі частини 8 статті 27 та частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Крім цього, суд зазначив, що факт закінчення виконавчого провадження в силу вимог частини 1 статті 40 Закону №1404-VIII є підставою для зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника, виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників, скасування інших вжитих виконавцем заходів щодо виконання рішення, а також проведення інших необхідних дій у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Відтак, суд вважав, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не закінчення виконавчого провадження №62358346 зі стягнення виконавчого збору та зобов`язання відповідача закінчити виконавче провадження №62358346 з виконання постанови №60030700 від 12.09.2019 про стягнення виконавчого збору.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, 12.09.2019 державний виконавець Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 60030700 з виконання виконавчого листа №344/13736/2014, виданого 03.03.2015 Івано-Франківським міським судом про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість в сумі 6227572,36 грн. (а.с.15).

12.09.2019 державний виконавець прийняв постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 622757,23 грн. (а.с.16).

У зв`язку з надходженням від стягувача заяви про повернення виконавчого документу, державний виконавець Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), керуючись п.1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому провадженні № .06.2020 прийняв постанову про повернення виконавчого документу стягувачу (а.с.20).

17.06.2020 державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №62358346 з виконання постанови №60030700, виданої 12.09.2019 Івано-Франківським міським відділом державної виконавчої служби ГТУЮ в Івано-Франківській області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) виконавчого збору в розмірі 622757,23 грн. (а.с.81)

18.06.2020 та 15.02.2021 у ВП №62358346 прийнято постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №62358346, про арешт майна боржника, про арешт коштів боржника ОСОБА_1 (а.с.82, 27, 83, 88).

24.03.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області розглянуто заяву представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» Цимбалістого М.М. про примусове виконання виконавчого листа №344/13736/2014, виданого 03.03.2015 Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в солідарному порядку в користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості в сумі 6227572,36 грн. та, керуючись статтями 3 4, 24 27 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 64954360 (а.с.35).

24.03.2021 приватним виконавцем у ВП № 64954360 прийнято постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди в сумі 622757,23 грн. (а.с.36).

30.08.2022 у ВП № 64954360 приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №344/13736/2014 виданого 03.03.2015 Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області. Припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення, в тому числі, що був застосований постановою про арешт майна боржника ВП №64954360 від 24.03.2021 та постановою про арешт кошів боржника ВП №64954360 від 31.03.2021. Зазначено, що виконавчий документ виконано в повному обсязі, а саме заборгованість перед стягувачем за виконавчим листом №344/13736/2014, виданого 03.03.2015 Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області, погашена в повному обсязі (а.с.37).

За змістом відповіді на адвокатський запит № 01-29/2303 від 16.04.2024 станом на 16.04.2024 за постановою про стягнення з боржника основної винагороди №64954360 від 24.03.2021 до сплати залишається 601420,16 грн. (а.с.151, зворот).

13.09.2022, 21.04.2023, 17.07.2023, 12.12.2023 у ВП №62358346 державний виконавець прийняв постанови про арешт коштів боржника (а.с.30, 31, 33), про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 (а.с.98).

30.01.2024 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою, в якій просила закінчити ВП №62358346 та винести відповідну постанову, а також винести постанови про зняття арешту з коштів боржника, про зняття арешту з майна боржника у вказаному виконавчому провадженні та припинити стягнення із заробітної плати (а.с.109).

У відповідь на вказану заяву відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для закінчення виконавчого провадження №62358346 (а.с.111).

Вважаючи протиправною бездіяльність Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління юстиції щодо не закінчення виконавчого провадження №62358346 зі стягнення виконавчого збору, позивач звернулася до суду з даним позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (набув чинності 05 жовтня 2016 року, далі - Закон № 1404-VІІІ).

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII, в редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Нормами статті 2 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад, зокрема забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VІІІ, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

В силу вимог ч.1 ст. 18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Положеннями ч. 5 ст. 26 Закону 1404-VIII передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону 1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Згідно ч. 2 ст. 27 Закону 1404-VIII, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Частиною 8 статті 27 Закону 1404-VIII визначено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Відповідно до частин 1, 4 статті 42 Закону 1404-VIII, кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Статтею 45 Закону 1404-VIII визначено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

За приписами частин 1-5 статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 2 червня 2016 року №1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

У відповідності до ч. 7 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання приписів статті 31 цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 року №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця.

Пунктом 19 цього Порядку визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Отже, основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

З матеріалів справи вбачається, що у виконавчому провадженні № 60030700 державним виконавцем фактичного виконання судового рішення досягнуто не було, а виконавчий документ - повернутий стягувачу (а.с.20). Згодом, виконавчий лист №344/13736/2014, виданий 03.03.2015 Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області, був пред`явлений до виконання приватному виконавцю, який 30.08.2022 у ВП № 64954360 прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження та зазначив, що виконавчий документ виконано в повному обсязі, а саме заборгованість перед стягувачем за виконавчим листом №344/13736/2014, виданого 03.03.2015 Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області, погашена в повному обсязі (а.с.37).

Верховний Суд у постанові від 13.04.2023р. у справі №160/695/22 висловив правову позицію стосовно розв`язання питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа та зазначив наступне.

Так, Закон №1404-VIII містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення із боржників виконавчого збору та основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа. З одного боку, Закон №1404-VIII не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям. З іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні у державного виконавця.

Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.

Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення беззаперечно тягне за собою додаткові витрати. Вказана обставина може розглядатися як накладання непропорційного та надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване ст.41 Конституції України і ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Верховний Суд у вищевказаній постанові від 13.04.2023 у справі №160/695/22 зазначив, що з-поміж учасників виконавчого провадження в рамках спірних правовідносин у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання саме боржник перебуває у найбільш уразливому становищі, якого зобов`язано сплатити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.

При цьому, Верховний Суд наголосив, що питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа є несправедливим з огляду на те, що стягнення виконавчого збору чи основної винагороди одночасно як таких, є неприпустимим. Тобто у контексті вирішення адміністративного спору Верховний Суд дійшов висновку, що з точки зору дотримання засад виконавчого провадження, передбачених зокрема пунктом 5 частини першої статті 2 Закону №1404-VIII, справедливим може бути лише стягнення однієї з указаних сум.

Розв`язуючи це питання, Верховний Суд повторно зазначив, що законодавство про виконавче провадження не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

Водночас, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Отже, Верховний Суд у постанові від 13 квітня 2023 року у справі №160/695/22 дійшов висновку, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України), до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону №1404-VIII.

Застосування частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIII до спірних правовідносин дає підстави зробити такий висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

Застосування аналогії закону дозволяє також зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 21 липня 2022 у справі №320/6215/19.

Таким чином, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки приватним виконавцем 24.03.2021 відкрито виконавче провадження №64954360 за виконавчим листом №344/13736/2014, виданим Івано-Франківським міським судом 03.03.2015, цього ж дня прийнято постанову про стягнення з позивача основної винагороди у визначеному законом розмірі, та 30.08.2022 вказане виконавче провадження закінчено, внаслідок виконання виконавчого документу в повному обсязі, тому підстави для подальшого стягнення з позивача суми виконавчого збору, який стягнутий в межах виконання цього ж виконавчого документа, відсутні.

Отже, відповідач повинен був закінчити виконавче провадження № №62358346 на підставі частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», проте безпідставно цього не зробив, з огляду на що, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не закінчення виконавчого провадження №62358346 зі стягнення виконавчого збору та зобов`язання відповідача закінчити виконавче провадження №62358346 з виконання постанови №60030700 від 12.09.2019 про стягнення виконавчого збору.

Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, визначеним ст.287 КАС України, то колегія суддів зазначає, що про протиправну бездіяльність Івано-Франківського відділу Державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції щодо не закінчення виконавчого провадження, позивачу стало відомо з 01.02.2024 року, тобто з дня наступного за останнім днем після отримання від позивача листом від 31.01.2024 доказів про закінчення приватним виконавцем виконавчого провадження за одним і тим же виконавчим документом. З даним позовом позивач звернулася 09.02.2024, тобто у межах строку, визначеного ст.287 КАС України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст.139 КАС України, судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Івано-Франківського відділу Державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року у справі №300/948/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
Н. В. Ільчишин
Повне судове рішення складено 16 липня 2024 року