Справа № 345/3540/24
Суддя: Онушканич В. В.
Дата ухвалення: 2024-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №345/3540/24
Провадження № 2-а/345/30/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.07.2024 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі судді Онушканича В.В., розглянувши в порядку письмового спрощеного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, а саме просить визнати дії відповідача протиправними та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі по адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №2329049 від 06.06.2024 року, яка винесена поліцейським 1 взводу ТОР роти 1 батальйону управління патрульної поліції в Івано-Франківській області сержантом поліції Яворським С.В. за ч.2 ст.122 КУпАП про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягненя у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн.

Позов мотивує тим, що відповідно до змісту вищезазначної постанови зазначено, що позивач, керуючи транспортним засобом Volkswagen Touran НОМЕР_1 , 06.06.2024 року о 14:54:01 в м.Івано-Франківськ, вул.Галицька, 1, водій під час руху транспортним засобом користувався засобом звязку, тримаючи його в руці та не був пристебнутий ременем безпеки, чим порушив вимоги п. 2.3 в та п.2.9 д ПДР.

Позивач зазначає, що дійсно 06.06.2024 року близько 14.59 год. він керував автомобілем Volkswagen Touran НОМЕР_1 , рухаючись автомобільною дорогою по вул.Галицька, м.Івано-Франківськ. Коли його транспортний засіб було зупинено відповідачем, позивач повідомив, що рухався автомобілем відповідно до ПДР, оскільки був пристебнутий ременем безпеки і ніякої розмови по телефону, тримаючи його в руці, у позивача не було. На зауваження позивача, яким чином відповідач міг бачити, що він не був пристебнутий ременем безпеки та вів розмову по телефону під час руху автомобілем, відповідач так і не отримав. Незважаючи на пояснення позивача, відповідач виніс постанову про накладення на нього адміністративного стягнення.

Позивач наголошує, що зміст постанови про адміністративне правопорушення серії ЕНА №2329049 від 06.06.2024 року не відповідає дійсності та обставинам справи, наявні в матеріалах справи докази не підтверджують факту вчинення позивачем адмінітсративного правопорушення. При таких обставинах слід вважати, що оскаржувана постанова винесена неправомірно. Тому позивач змушений звернутися до суду із вищевказаним позовом.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву. Зазначає, що 06.06.2024 року поліцейський взводу №1 роти тактико-оперативного реагування УПП в Івано-Франківській області ДПП сержант поліції ОСОБА_2 зі своїм напарником під час патрулювання по вул.Галицькій,1 в м.Івано-Франківську близько 14.54 год. помітили транспортний засіб Volkswagen Touran НОМЕР_1 , водій якого під час руху не був пристебнутий ременем безпеки та користувався засобом звязку, а саме розмовляв по моібльному телефону, чим порушив п.2.3.в та п.2.9.д ПДР. Поліцейським подано сигнал про зупинку транспортного засобу. Після зупинки транспортного засобу поліцейський, підійшовши до водія, представився, проінформував водія про причину зупинки. Позивача ознайомлено з правами особи, яка притягається до адімністративної відповідальності, ст.63 Конституції України, заслухано усні пояснення водія.

Встановивши факт вчинення адімністративних правопорушень, за які передбачена відповідальність ч. 5 ст. 121 та ч. 2 ст. 122 КУпАП, поліцейським після розгляду справи винесено постанову у справі про адмінстративне правопорушення серії ЕНА №2329049 від 06.06.204 року з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. Позивача ознайомлено зі змістом постанови, повідомлено про порядок її оскарження та виконання.

Представник відповідача наголошує, що факт вчинення позивачем адміністративних правопорушень зафіксовано на портативний відеореєстратор поліцейського №474084, який зазначений в графі 7 постанови про адміністративне правопорушення. На відео відображено керування позивачем транспортним засобом, не пристебнутим ременем пасивної безпеки та користування засобом зв`язку під час руху транспортним засобом. Враховуючи наявність у діях позивача складу адмінстративного правопорушення, доведеність вини у вчиненні правопорушення, розгляд справи про адімністративне правопорушення відбувся відповідно до вимог чинного законодавства, а винесена постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є обгрунтованою та законною. Таким чином, представник відповідача просить в задоволення позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст.5 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним та неупередженим судом.

Одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, що визначено ст. 245 КУпАП.

За вимогами ст. 280 КУпАП, посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, діючим законодавством про адміністративні правопорушення передбачена певна процедура притягнення особи до адміністративної відповідальності, порушення якої, на думку суду, є підставою для скасування рішення уповноваженого органу, прийнятого із порушенням цієї процедури.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.9 КУпАП адміністративним правопорушення (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Згідно п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 № 23-рп/2010 (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України).

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Як встановлено судом, 06.06.2024 року відносно позивача поліцейським 1 взводу ТОР роти 1 УПП в Івано-Франківській області Яворським С.В.було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі, серії ЕНА №2329049 за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП та накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн. Згідно даної постанови правопорушення полягало в тому, що 06.06.2024 року о 14:54:01 в м.Івано-Франківськ, вул.Галицька,1, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Volkswagen Touran НОМЕР_1 , під час руху користувався засобом звязку, тримаючи його в руці та не був пристебнутий ременем безпеки, чим порушив вимоги п. 2.3 в та п. 2.9 д ПДР.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 2.3.в. ПДР для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки.

Дозволяється не пристібатися особі, яка навчає водінню, якщо за кермом учень, а в населених пунктах, крім того, водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких заважають користуватися ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів і таксі.

Приписами ч. 5 ст. 121 КУпАП передбачена відповідальність за порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами. Такі дії тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, порушення правил користування ременями безпеки створює склад правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.5 ст.121 КУпАП.

Також у відповідності до п. 2.9 д ПДР водієві забороняється під час руху транспортного засобу користуватись засобами зв`язку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання).

Згідно із ч. 2ст. 122 КУпАП користування водієм під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання) тягне за собою накладення штрафу.

Згідно зі ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

В п.1 ст.247 КУпАП зазначено, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Статтею 252 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому регламентований частиною другою статті 77 КАС України покладений на відповідача обов`язок доказування не є абсолютним і, згідно з приписами частини першої вказаної норми, позивач також повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Так, згідно зі статтею 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Працівники патрульної поліції наділені повноваженнями щодо фіксування події адміністративного правопорушення, мають відповідні технічні засоби та спеціальні знання.

Так, на відеозаписі з портативного відеореєстратора поліцейського №474084, долученого до матеріалів справи, зафіксовано, що 06.06.2024 року о 14:54:01 ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Volkswagen Touran НОМЕР_1 , був не пристебнутий ременем пасивної безпеки. О 14:56:10, коли після зупинки автомобіля до ОСОБА_1 з боку водія підійшов поліцейський, то на ньому вже був наявний ремінь пасивної безпеки. Від моменту зупинки транспортного засобу (14:55:58) до моменту, коли поліцейський підійшов до позивача (14:56:10), позивач фактично мав можливість пристебнутися ременем безпеки. Тому покликання позивача, що він під час руху на транспортному засобі був все-таки пристебнутий ременем пасивної безпеки, суд розцінює як спробу уникнути відповідальності за скоєне.

Також для провадження у справах про адміністративні правопорушення характерним є специфічний вид доказу безпосередні спостереження осіб, уповноважених на складання протоколу чи винесення постанови справі про адміністративне правопорушення.

Твердження позивача, що на момент зупинки транспортного засобу він був пристебнутий ременем безпеки та не користувався засобом зв`язку, тримаючи його в руці, є голослівними та спростовується вищевказаним відеозаписом.

Покликання позивача, що під час складання оскаржуваної постанова була порушена процедура притягнення його до адміністративної відповідальності також не заслуговують на увагу. Адже з відеозапису з портативного відеореєстратора поліцейського вбачається, що поліцейським з дотриманням вимог чинного законодавства було розяснено позивачу причину зупинки, повідомлено про порушення ним п.2.3 в, 2.9 д ПДР, розяснено його права, передбачені ст.268 КУпАП, ст.63 Конституції України. Під час розгляду поліцейським справи про адмінстративне правопорушення позивач не заявляв жодних законних заяв чи клопотань.

Отже, відповідачем доведено правомірність своїх дій щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності. В той час, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки сама його незгода із встановленим правопорушенням не є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та звільнення від адміністративної відповідальності.

Слід зазначити, що оскаржувана постанова складена повноважною особою, за своєю формою і змістом відповідає нормам чинного законодавства. Доказів упередженості відповідача щодо позивача перед судом не доведено. Підстав для сумніву щодо об`єктивності відповідача щодо позивача не вказано.

За таких обставин суд приходить до висновку, що постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності відповідає вимогам закону та підстави для її скасування відсутні.

Отже, в задоволенні позову слід відмовити

Також суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів позивачки), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На підставі ст.ст. 19, 62 Конституції України, ст. ст. 126, 245, 258, 268, 280, 286 КУпАП, керуючись статтями ст.ст. 139, 143, 241-246, 286 КАС України,

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 17.07.2024 року.

Суддя Володимир ОНУШКАНИЧ