Справа № 345/3765/24
Суддя: Онушканич В. В.
Дата ухвалення: 2024-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №345/3765/24
Провадження № 2-а/345/32/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.07.2024 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі судді Онушканича В.В., розглянувши в порядку письмового спрощеного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, а саме просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі по адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №2131170 від 12.05.2024 року, яка винесена старшим інспектором СРПП Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області капітаном поліції Спетрук Ігорем Ярославовичем про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягненя у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн. за порушення, передбачене ч. 5 ст. 121 КУпАП. І просить закрити повадження у справі.

Позов мотивує тим, що вищевказаною постановою його притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що 12.05.2024 року о 14:40:04 в м.Калуш по вул. Глібова не користувався ременем пасивної безпеки, чим порушив п. 2.3.в ПДР порушення Правил користування ременями безпеки. При цьому в зазначеній постанові вказано, що додається відеофіксація, про яку йому вперше стало відомо 13.06.2024 року. А тому позивач вважає, що жодних належних та достатніх доказів нібито вчинення ним порушення ПДР поліцією не надано.

Позивач категорично стверджує та наполягає на тому, що 12.05.2024 року о 14:40:04 в м.Калуш по вул.Глібова, 52, керуючи транспортним засобом, він жодного порушення ПДР не вчиняв, тим більше не порушував п. 2.3.в ПДР. Позивач вказує, що поліцейський екіпаж на автомобілі, їдучи позаду нього на протязі двох хвилин та проїхавши відстань приблизно 1,5-2 км включив проблискові вогні та зупинив автомобіль під його керуванням. Жодних належних доказів нібито вчинення позивачем порушення п.2.3.в ПДР поліцейськими йому не було надано. Поліцейські повідомили, що ще складуть відсно нього постанову, проте позивач категорично стверджує, що жодного розгляу справи про нібито порушення ним ПДР поліцейські не проводили, чим грубо порушили порядок розгляду адміністративної справи.

Позивач категорично стверджує, що в той день, як і у всі інші дні, під час руху автомобілем позивач та пасажири, які з ним їдуть, завжди пристібають паски безпеки, однак оскільки його автомобіль перевозить продукти харчування (гарячі сніданки, обіди), то поліцейські дуже часто безпідставно його зупиняють. За таких обставин позивач змушений звернутися та просить скасувати постанову серії ЕНА №2131170 від 12.05.2024 року.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву. Зазначає, що категорично не погоджується з вимогами ОСОБА_1 , вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства. Так, 12.05.2024 року в ході виконання службових обов`язків інспектор ОСОБА_2 виявив автомобіль, обладнаний засобами пасивної безпеки, а саме марки «Hundai Santa Fe», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням, як пізніше стало відомо, ОСОБА_1 , що рухався о 15.23 год. в м. Калуш по вул. Глібова, 52, водій керував транспортним засобом та не користувався ременем пасивної безпеки, чим порушив п.2.3.в ПДР, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст.121 КУпАП.

Поліцейський підійшов до водія, належним чином представився, пояснив суть правопорушеня та попросив пред`явити посвідчення водія. Встановивши факт вчинення позивачем правопорушення, поліцейським було роз`яснено його права, передбачені ст.63 Конституції України, ст.ст.268, 289 КУпАП, заслухавши та відібравши пояснення позивача, інспектор зясував, що позивачем було вчинено правопорушення та було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №2131170 від 12.05.2024 року.

Представник відповідача наголошує, що на відео з нагрудної камери інспектора СРПП ОСОБА_2 зафіксовано, що, зупинивши транспортний засіб, ОСОБА_1 , відчинивши двері автомобіля, був непристебнутим ременем безпеки. Аргументація позивача в позовній заяві є такою, щоб уникнути відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення. Оскільки при зупинці транспортного засобу позивача, останній не відщипав ремінь безпеки він без нього керував транспортним засобом ще до зупинки працівником поліції. Таким чином, в діях позивача є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.121 КУпАП. Тому представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст.5 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним та неупередженим судом.

Одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, що визначено ст. 245 КУпАП.

За вимогами ст. 280 КУпАП, посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, діючим законодавством про адміністративні правопорушення передбачена певна процедура притягнення особи до адміністративної відповідальності, порушення якої, на думку суду, є підставою для скасування рішення уповноваженого органу, прийнятого із порушенням цієї процедури.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.9 КУпАП адміністративним правопорушення (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Згідно п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 № 23-рп/2010 (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України).

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Як встановлено судом, 12.05.2024 року відносно позивача інспектором Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області Спетрук І.Я. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі, серії ЕНА №2131170 за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.121 КУпАП та накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн. Згідно даної постанови правопорушення полягало в тому, що 12.05.2024 року о 14:40:04 год. в м.Калуш по вул. Глібова, 52 ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобм «Hyundai Santa Fe», д.н.з. НОМЕР_2 , не користувався ременем пасивної безпеки, чим порушила п.2.3.в ПДР.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 2.3.в. ПДР для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки.

Дозволяється не пристібатися особі, яка навчає водінню, якщо за кермом учень, а в населених пунктах, крім того, водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких заважають користуватися ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів і таксі.

Приписами ч. 5 ст. 121 КУпАП передбачена відповідальність за порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами. Такі дії тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, порушення правил користування ременями безпеки створює склад правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.5 ст.121 КУпАП.

Згідно зі ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність

В п.1 ст.247 КУпАП зазначено, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Статтею 252 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому регламентований частиною другою статті 77 КАС України покладений на відповідача обов`язок доказування не є абсолютним і, згідно з приписами частини першої вказаної норми, позивач також повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Так, згідно зі статтею 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Суд звертає увагу, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути підставою притягнення до адміністративної відповідальності лише у тому випадку, коли обставини, встановлені під час такого спостереження зафіксовані у встановленому законом порядку (постанова Верховного Суду від 26.04.2018 у справі № 338/1/17).

Працівники патрульної поліції наділені повноваженнями щодо фіксування події адміністративного правопорушення, мають відповідні технічні засоби та спеціальні знання.

З долученого до матеріалів справи відеозапису з нагрудної камери поліцейського вбачається, що позивач дійсно у вказані в протоколі дату і час керував автомобілем, не будучи пристебнутим ременем безпеки. Так, на відео чітко зафіксовано, що після зупинки автомобіля, коли працівники поліції підійшли до ОСОБА_1 зі сторони водія, то він не був пристебунутий ременем пасивної безпеки. Крім того, на запитання поліцейського «Чому не користуєтесь ременем безпеки?» ОСОБА_1 відповів «Та так…». Тобто фактично позивач не оспорював вчинення ним адміністративного правопорушення.

Твердження позивача, що на момент зупинки транспортного засобу він був пристебнутий ременем безпеки, є голослівними та спростовується вищевказаним відеозаписом.

Покликання позивача, що під час складання оскаржуваної постанова була порушена процедура притягнення його до адміністративної відповідальності також не заслуговують на увагу. Адже з відеозпису з нагрудної камери поліцейського вбачається, що поліцейським з дотриманням вимог чинного законодавства було розяснено позивачу причину зупинки, повідомлено про порушення ним п.2.3 в ПДР, розяснено його права, передбачені ст.268 КУпАП, ст.63 Конституції України. Під час розгляду поліцейським справи про адміністративне правопорушення позивач не заявляв жодних законних заяв чи клопотань.

Отже, відповідачем доведено правомірність своїх дій щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності. В той час, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки сама його незгода із встановленим правопорушенням не є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та звільнення від адміністративної відповідальності.

Слід зазначити, що оскаржувана постанова складена повноважною особою, за своєю формою і змістом відповідає нормам чинного законодавства, розмір штрафу відповідає санкції ч.5 ст. 121 КУпАП. Доказів упередженості відповідача щодо позивача перед судом не доведено. Підстав для сумніву щодо об`єктивності відповідача щодо позивача не вказано.

За таких обставин суд приходить до висновку, що постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 121 КУпАП, відповідає вимогам закону та підстави для її скасування відсутні.

Отже, в задоволенні позову слід відмовити

Також суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів позивачки), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На підставі ст.ст. 19, 62 Конституції України, ст. ст. 126, 245, 258, 268, 280, 286 КУпАП, керуючись статтями ст.ст. 139, 143, 241-246, 286 КАС України,

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 17.07.2024 року.

Суддя Володимир ОНУШКАНИЧ