Справа № 460/5937/24
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2024-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 липня 2024 року м. Рівне №460/5937/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за віком; зобов`язання відповідача здійснити повторний розгляд заяви про призначення пенсії за віком та зарахувати до страхового стажу період роботи з 25.08.1987 по 28.06.1991; зобов`язання відповідача здійснити повторний розгляд заяви про призначення пенсії за віком та зменшити пенсійний вік на 9 років з огляду на те, що з 18.10.1974 по 24.01.1991 проживав у с.Поліське Київської області, яке є зоною безумовного (обов`язкового) відселення, тому має право на зменшення пенсійного віку на 9 років.

Ухвалою суду від 05.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Позивач в обґрунтування позову зазначає, що звернувся до пенсійного органу за призначенням пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», однак отримав відмову. Звертає увагу, що станом на 01.01.1993 прожив у зоні безумовного (обов`язкового) відселення достатній період, що підтверджується посвідченням потерпілого 2 категорії та довідкою органу місцевого самоврядування, для зниження пенсійного віку на 9 років максимально. За наведеного вказує, що рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії є протиправним, у зв`язку з чим просить суд позов задовольнити повністю.

Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у встановлений судом строк подало відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого звертає увагу суду, що наявні підстави для залучення до справи в якості відповідача 2 - Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області. По суті спору вказує, що станом на дату звернення страховий стаж позивача становить 32 роки 5 місяців 7 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано: період навчання з 01.09.1987 по 28.06.1991, оскільки перетинається з періодом роботи в колгоспі, що викликає сумніви щодо денної форми навчання; з 25.08.1987 по 28.06.1991 за час роботи в колгоспі «Україна», оскільки відсутня довідка про встановлений мінімум та відпрацьовані вихододні. Тому зазначає, що незалежно від перебування позивача у трудових відносинах, до страхового стажу зараховується лише період з урахуванням кількості відпрацьованих днів. Позивачем до заяви про призначення пенсії від 12.02.2024 не було долучено довідки про встановлений мінімум та відпрацьовані вихододні. Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , позивач має статус особи, потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 2. Згідно довідки від 26.08.2021 №05-07/330, позивач проживав з 18.10.1974 по 24.01.1991 в смт Поліське Київської області, що відносилося до зони безумовного (обов`язкового) відселення. Однак, відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_2 , з 01.09.1987 по 1991 рік позивач навчався в Немішаївському совхоз-технікумі смт Немішаєве, яке належить до зони посиленого радіологічного контролю. Звертає увагу суду, що взаємозалік періодів роботи (проживання) в різних зонах небезпеки від радіоактивного забруднення не передбачено. При цьому, до переліку документів долучено довідку про період проживання в смт Поліське Київської області територія якого віднесена до зони гарантованого добровільного відселення (2 зона) з 18.10.1974 по 24.01.1991 рік, одночасно у перелік документів додано диплом ПТ №845377 від 28.06.1991, де зазначено навчання з 1987 по 1991 рік та згідно записів трудової книжки в цей період прослідковується робота в колгоспі. Посвідчення потерпілого засвідчене печаткою, відтиск якої не придатний для сприйняття змісту. Таким чином, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зі зниженням пенсійного віку на 8 років, оскільки не підтверджено факт постійного проживання або постійної роботи в зоні безумовного (обов`язкового) відселення станом на 01.01.1993. За наведеного, просить відмовити в задоволенні позову повністю.

Розглянувши позовну заяву та відзив на неї, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Мар`янівка Поліського району Київської області та є громадянином, який постійно проживав у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення, що підтверджується посвідченням категорії 2 серії НОМЕР_1 , виданим 22.02.1994 Київською обласною державною адміністрацією.

Згідно з довідкою від 26.08.2021 №05-07/330, виданої Вишгородською районною державною адміністрацією, у документах архівного фонду «Поліська селищна рада Київської області смт Поліське Київська область», у будинковій книзі для прописки громадян, що проживають у будинку по АДРЕСА_1 , містяться відомості про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 з 18.10.1974 по 24.01.1991.

Відповідно до записів трудової книжки колгоспника НОМЕР_2 , ОСОБА_1 :

25.08.1987 прийнятий в члени колгоспу «Україна» с.Мар`янівка Поліського району Київської області (запис №1, наказ №9 від 29.08.1987), а 28.06.1991 звільнений з членів колгоспу «Україна» Поліського району Київської області (запис №2, наказ №8 від 01.07.1991) (сторінки 2, 3 трудової книжки членство в колгоспі);

25.08.1987 Колгосп «Україна» Поліського району Київської області направлений на навчання в Немішаївський сільськогосподарський технікум по спеціальності механізація та електрифікація тваринництва (запис №1, наказ №9 від 29.08.1987), а 28.06.1991 звільнений з членів колгоспу «Україна» с.Мар`янівка Поліського району Київської області (запис №2, наказ №8 від 01.07.1991) (сторінки 6, 7 трудової книжки відомості про роботу).

Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991:

смт Поліське Поліського району Київської області відноситься до зони безумовного (обов`язкового) відселення (2 зона);

село Мар`янівка Поліського району Київської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (3 зона);

смт Немішаєве Бородянського району Київської області до 01.01.2015 відносилось до зони посиленого радіологічного контролю (4 зона).

Відповідно до архівної довідки комунальної установи Поліської селищної ради «Поліський трудовий архів» від 27.03.2024 №56, в книгах обліку трудового стажу і заробітку колгоспника значиться ОСОБА_1 і його трудовий стаж за період з 1987 року по 1991 рік становив:

1987 рік (нараховано в оплату праці за рік грошей 156 крб.);

1988 рік (прочерки);

1989 рік (прочерки);

1990 рік прийнятий колгоспом мінімум трудової участі 60, виконано 63 (нараховано в оплату праці за рік грошей 454 крб. 85 коп.);

1991 рік прийнятий колгоспом мінімум трудової участі 30, виконано 34 (нараховано в оплату праці за рік грошей 428 крб. 01 коп).

12.02.2024 позивач звернувся до пенсійного органу за місцем проживання з заявою про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №17 від 19.02.2024 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 8 років відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки не підтверджено факт постійного проживання або постійної роботи в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993.

У вказному рішенні зазначено про те, що вік заявника 51 рік 11 місяців 1 день. Період постійного проживання (постійної роботи) у зоні безумовного (обов`язкового) відселення станом на 01.01.1993 відсутній. Страховий стаж становить 32 роки 5 місяців 7 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди: період навчання з 01.09.1987 по 28.06.1991, оскільки перетинається з періодом роботи в колгоспі, що викликає сумніви щодо денної форми навчання; з 25.08.1987 по 28.06.1991 за час роботи в колгоспі «Україна», оскільки відсутня довідка про встановлений мінімум та відпрацьовані вихододні. Для врахування періоду навчання необхідно надати уточнюючу довідку про періоди, форму навчання та про набуття відповідної професії або кваліфікації. До переліку документів долучено довідку про період проживання в смт. Поліське Київської області, територія якого віднесена до зони гарантованого добровільного відселення (2 зона) з 18.10.1974 по 24.01.1991, одночасно у перелік документів додано диплом ПТ №845377 від 28.06.1991, де зазначено навчання з 1987 по 1991 рік та згідно записів трудової книжки в цей період прослідковується робота в колгоспі. Посвідчення потерпілого засвідчене печаткою, відтиск якої не придатний для сприйняття змісту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з статтею 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі також Закон №1788-XII) умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Статтею 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ (далі Закон №796-ХІІ) визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років, з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року, з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років, з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років, з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років, починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Відповідно до абзацу 1 статті 55 Закону №796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з абзацом четвертим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у такому порядку: 4 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Згідно з абзацом шостим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у такому порядку: 2 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Суд звертає увагу на те, що за змістом примітки до пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Тобто, для встановлення початкової величини зниження пенсійного віку, постійне проживання або робота протягом усього періоду з моменту аварії по 31 липня 1986 року не є обов`язковим; достатньо, що особа, яка звернулася за призначенням пенсії, постійно проживала або працювала у вказаній зоні певний час у період з моменту аварії (тобто, 26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року.

Аналогічна правова позиція щодо встановлення початкової величини зниження пенсійного віку висловлена Верховним Судом в постанові від 6 лютого 2018 року у справі №556/1153/17.

Відповідно до частини третьої статті 55 Закону №796-ХІІ, призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Зі змісту спірного рішення відповідача слідує, що позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 8 років відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, при цьому зазначено, що не підтверджено факт постійного проживання або постійної роботи в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993. В той же час, визначено, що період постійного проживання (постійної роботи) у зоні безумовного (обов`язкового) відселення станом на 01.01.1993 відсутній.

Відповідно до частини другої статті 55 Закону №796-ХІІ, пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше.

Суд зазначає, що позивачем визначено єдину підставу для зниження пенсійного віку проживання на території 2 зони безумовного (обов`язкового) відселення.

Тому, суд вважає безпідставними та відхиляє доводи відповідача про те, що взаємозалік періодів роботи (проживання) в різних зонах небезпеки від радіоактивного забруднення Законом №796-ХІІ не передбачено.

Відповідно до обставин справи, пенсійний орган не визнає право позивача на встановлення початкової величини зниження пенсійного віку (на 4 роки), оскільки у рішенні про відмову у призначенні пенсії вказано про те, що відсутній період постійного проживання (постійної роботи) у зоні безумовного (обов`язкового) відселення станом на 01.01.1993.

Відповідач зазначив, що до документів долучено довідку про період проживання в смт Поліське Київської області, територія якого віднесена до зони гарантованого добровільного відселення (2 зона) з 18.10.1974 по 24.01.1991. Проте, одночасно у перелік документів додано диплом ПТ №845377 від 28.06.1991, де зазначено навчання з 1987 по 1991 рік та згідно записів трудової книжки в цей період прослідковується робота в колгоспі. При цьому, зауважено, що посвідчення потерпілого засвідчене печаткою, відтиск якої не придатний для сприйняття змісту.

Суд наголошує, що 2 зона це зона безумовного (обов`язкового) відселення, а 3 зона це зона гарантованого добровільного відселення. Тому, відповідачем у спірному рішенні не вірно зазначено про те, що зона гарантованого добровільного відселення це 2 зона.

Тобто, відповідачем повністю заперечується період проживання позивача згідно з довідкою від 26.08.2021 №05-07/330, в смт Поліське Київської області, зокрема з 26.04.1986 по 24.01.1991.

Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (із змінами в редакції на дату виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок №22-1).

Вказаний порядок прийнято відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу II Порядку №22-1 (доповнено згідно з Постановою Пенсійного фонду № 33-1 від 25.11.2021), документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку:

учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС:

довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року №122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи у зоні відчуження;

посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;

потерпілим від Чорнобильської катастрофи:

документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;

посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Відтак, механізм реалізації права, передбаченого законом, зокрема, щодо переліку документів, необхідних для призначення пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» чітко передбачений Порядком №22-1.

З аналізу наведених норм слідує, що документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, зокрема потерпілим від Чорнобильської катастрофи є (1) довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) та (2) посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи.

При прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів (пункт 4.2 розділу IV Порядку №22-1).

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію (пункт 4.7 розділу IV Порядку №22-1).

Відповідно до частини 3 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Згідно з пп. 2 пункту 6 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.0.12015 за №40/26485, Головне управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на головне управління Фонду завдань.

Таким чином, законодавець не тільки наділив пенсійний орган правом на перевірку відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а й зобов`язав витребовувати в установленому законодавством порядку відомості, необхідні для здійснення покладених на Головне управління Фонду завдань та сприяти особам, що звернулись за призначенням пенсії, в одержанні відсутніх у них документів для призначення пенсії.

За наведеного, суд критично оцінює зазначення відповідачем у спірному рішенні про те, що посвідчення потерпілого засвідчене печаткою, відтиск якої не придатний для сприйняття змісту.

При цьому, суд наголошує, що документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до пунктів 2-4 частини першої статті 11 Закону №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать:

особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій;

особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років;

особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Приписами пункту 2 частини першої статті 14 Закону №796-ХІІ встановлено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, серед них потерпілі від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, - категорія 2.

Відповідно до статті 15 Закону Закону №796-ХІІ довідка про період проживання, роботи на цих територіях є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.

Згідно з положеннями статті 65 Закону №796-ХІІ учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України. Посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом. Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

З системного аналізу наведених нормативно-правових актів слідує, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорії 2) та постійно проживали (працювали), зокрема, у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - не менше двох років станом на 01.01.1993.

Отже, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи та надає право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Наведені висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17 та від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а, від 17.05.2021 №398/494/17, від 17.05.2021 №336/6218/16-а, від 08.06.2022 у справі №805/3752/18-а, від 26.07.2023 у справі №460/2589/20.

Судом встановлено, що посвідчення 2 категорії позивачу видане уповноваженим на те державним органом, який при видачі зазначеного посвідчення перевіряв достовірність поданих позивачем документів.

В свою чергу, відповідачем як суб`єктом владних повноважень, не надано доказів того, що видане позивачу посвідчення визнано недійсним, а наданий позивачу статус скасований, тобто відсутні підстави ставити під сумнів наданий позивачу статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи.

Отже, наявне у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи 2 категорії підтверджує факт проживання на території зони безумовного (обов`язкового) відселення станом на 01.01.1993 не менше двох років.

Суд наголошує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 09.07.2024 у справі №240/16372/23, відомості трудової книжки та диплому не можуть спростувати факту постійного проживання позивача в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, що підтверджено відповідною довідкою органу місцевого самоврядування.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26.07.2023 у справі №460/2589/20 та зазначив, що дані трудової книжки не можуть спростувати факту постійного проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено відповідними довідками органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи. Враховуючи наявність у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт реєстрації та проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення, Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції про наявність у позивача права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно достатті 55 Закону №796-ХІІ.

Таким чином, факт проживання ОСОБА_1 на території зони безумовного (обов`язкового) відселення з 26.04.1986 по 24.01.1991 засвідчує довідка органу місцевого самоврядування №05-07/330 від 26.08.2021.

Отже, дані трудової книжки та відомості про навчання, не можуть спростувати факту постійного проживання позивача у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, що підтверджено вищенаведеною довідкою органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 2.

За наведеного, суд відхиляє відповідні доводи пенсійного органу з даного приводу.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що навіть беручи до уваги навчання та роботу позивача у іншій місцевості, у пенсійного органу були відсутні підстави для неврахування періоду проживання з моменту аварії та, зокрема, по 31.07.1986 (щодо визначення початкової величини), що беззаперечно підтверджується довідкою №05-07/330 від 26.08.2021.

Тобто, позивач має право на встановлення початкової величини зниження пенсійного віку на 4 роки.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що період проживання позивача на території зони безумовного (обов`язкового) відселення, зокрема й станом на 01.01.1993 становить 4 роки 8 місяців 30 днів.

Оскільки, станом на 01.01.1993 позивач прожив на території зони безумовного (обов`язкового) відселення більше 2 років, його пенсійний вік відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підлягає зниженню з розрахунку: 4 роки початкова величина та додатково 1 рік за кожний рік проживання, тобто на 8 років (4+4).

Суд зазначає, що обов`язковою умовою призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону №796-ХІІ є досячнення особою відповідного віку.

Відповідно до статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, а саме пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Згідно зі статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 60 років.

За наведеного, з урахуванням зменшення пенсійного віку на 8 років, достатній вік позивача для призначення пенсії має становити 52 роки (60-8).

Судом встановлено, що на момент подання заяви до пенсійного органу (12.02.2024) про призначення пенсії на пільгових умовах, позивачу виповнилося 51 рік 11 місяців 1 день.

У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували проживання/роботу позивача у вказаній зоні більше 4 років, які б з урахуванням початкової величини зниження пенсійного віку (4 роки), дали б право на зменшення пенсійного віку максимально на 9 років, тобто щодо наявності підстав для призначення пенсії у 51 рік (60-9).

Станом на 12.02.2024, позивач не досягнув 52-річного віку. Разом з тим, судом встановлено, що 52-річного віку позивач досягнув 11.03.2024. Отже, вказана умова є дотриманою.

Одночасно суд зауважує, що також обов`язковою умовою призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону №796-ХІІ є наявність у особи відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно зі статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Відповідач у рішенні про відмову у призначенні пенсії вказав, що страховий стаж позивача становить 32 роки 5 місяців 7 днів.

Таким чином, у позивача наявний необхідний страховий стаж (у т.ч. з урахуванням зменшення пенсійного віку). Тому, вказана умова є дотриманою.

Разом з тим, спірним у межах даної справи є питання зарахування до страхового стажу періоду роботи з 25.08.1987 по 28.06.1991.

У рішенні про відмову у призначенні позиву пенсії, пенсійний орган зазначив, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди: навчання з 01.09.1987 по 28.06.1991 (оскільки перетинається з періодом роботи в колгоспі, що викликає сумніви щодо денної форми навчання), з 25.08.1987 по 28.06.1991 (за час роботи в колгоспі «Україна», оскільки відсутня довідка про встановлений мінімум та відпрацьовані вихододні). Вказано, що для врахування періоду навчання необхідно надати уточнюючу довідку про періоди, форму навчання та про набуття відповідної професії або кваліфікації.

Приписами статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV) встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (в редакції до 01.01.2004) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

До стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі (пункт «д» вказаної статті).

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктом 1 цього Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 2 Порядку №637 у разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 8 Порядку №637 період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання. За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

Таким чином, аналіз норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки або необхідних записів у ній, які визначають право на пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі №234/13910/17 та від 07 березня 2018 року у справі №233/2084/17.

Судом встановлено, що у спірний період позивач працював у колгоспі та має трудову книжку колгоспника.

Порядок ведення трудових книжок колгоспників регулювався постановою Ради Міністрів СРСР від 21 квітня 1975 року №310 «Про трудові книжки колгоспників» (далі - постанова Ради Міністрів СРСР №310), якою також було затверджено Загальні положення про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників (далі - Загальні положення).

Пунктом 2 постанови Ради Міністрів СРСР № 310 передбачалося, що трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспу.

У пунктах 1, 2, 5 Загальних положень йшлося, що трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспу. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту прийняття їх в члени колгоспу.

В трудову книжку колгоспника вносяться:

відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по-батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність;

відомості про членство у колгоспі: прийом у члени колгоспу, припинення членства;

відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, припинення роботи;

відомості про трудову участь: прийнятий у колгоспі річний мінімум трудової участі, його виконання;

відомості про нагородження та заохочення: нагородження орденами та медалями, присвоєння почесних звань, нагородження та заохочення за успіхи в роботі, передбачені статутом та правилами розпорядку колгоспу, інші заохочення відповідно до чинного законодавством;

відомості про відкриття, на які видано дипломи, про використаних винаходах та раціоналізаторських реченнях та про виплачених у зв`язку з цим винагороди.

Відповідно до пункту 6 Загальних положень всі записи в трудовій книжці колгоспника засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Обов`язок правильного і точного внесення даних про роботу в трудову книжку і інші документи покладена на роботодавця (пункт 13).

Відтак, саме уповноважена особа колгоспу несе відповідальність за правильність ведення трудової книжки колгоспника.

Із аналізу вказаних правових норм слідує, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити особу права на включення періодів роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Таким чином, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17, згідно із якою відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а.

Як встановлено судом, відповідно до записів трудової книжки колгоспника НОМЕР_2 , ОСОБА_1 :

25.08.1987 прийнятий в члени колгоспу «Україна» с.Мар`янівка Поліського району Київської області (запис №1, наказ №9 від 29.08.1987), а 28.06.1991 звільнений з членів колгоспу «Україна» Поліського району Київської області (запис №2, наказ №8 від 01.07.1991) (сторінки 2, 3 трудової книжки членство в колгоспі);

25.08.1987 Колгосп «Україна» Поліського району Київської області направлений на навчання в Немішаївський сільськогосподарський технікум по спеціальності механізація та електрифікація тваринництва (запис №1, наказ №9 від 29.08.1987), а 28.06.1991 звільнений з членів колгоспу «Україна» с.Мар`янівка Поліського району Київської області (запис №2, наказ №8 від 01.07.1991) ( сторінки 6, 7 записи про роботу).

Відповідно до архівної довідки комунальної установи Поліської селищної ради «Поліський трудовий архів» від 27.03.2024 №56, в книгах обліку трудового стажу і заробітку колгоспника значиться ОСОБА_1 і його трудовий стаж за період з 1987 року по 1991 рік становив: 1987 рік (нараховано в оплату праці за рік грошей 156 крб.); 1988 рік (прочерки); 1989 рік (прочерки); 1990 рік прийнятий колгоспом мінімум трудової участі 60, виконано 63 (нараховано в оплату праці за рік грошей 454 крб. 85 коп.); 1991 рік прийнятий колгоспом мінімум трудової участі 30, виконано 34 (нараховано в оплату праці за рік грошей 428 крб. 01 коп).

Суд враховує, що вказана довідка не була предметом розгляду, при прийнятті відповідачем рішення 19.02.2024.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що до переліку документів позивачем долучено диплом ПТ №845377 від 28.06.1991, де зазначено навчання з 1987 по 1991 рік.

При цьому, відповідним записом трудової книжки, що здійснений уповноваженою особою колгоспу «Україна» Поліського району Київської області, підтверджується, що позивач 25.08.1987 направлений на навчання в Немішаївський сільськогосподарський технікум по спеціальності механізація та електрифікація тваринництва.

Таким чином, у період перебування у трудових відносинах в колгоспі «Україна» с.Мар`янівка Поліського району Київської області, позивач навчався в Немішаївському сільськогосподарському технікумі.

Архівною довідкою від 27.03.2024 №56, підтверджуються відповідні відпрацьовані позивачем мінімуми трудової участі, які встановлені колгоспом.

В сукупності вищенаведеного, суд зазначає, що матеріалами справи в повній мірі підтверджується період роботи (навчання) позивача з 25.08.1987 по 28.06.1991 в колгоспі «Україна» с.Мар`янівка Поліського району Київської області.

Отже, вказаний період підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Разом з тим, суд повторює, що наявність у позивача страхового стажу на рівні 32 роки, достатньо для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

За наведеного, суд дійшов висновку, що позивач має право на призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як особа, яка станом на 01.01.1993 прожила на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше 2 років, а також прожила достатню кількість років в цій зоні для зменшення пенсійного віку на 8 років.

Отже, суд дійшов висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області рішенням №17 від 19.02.2024 безпідставно та не правомірно відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відтак, вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню в судовому порядку.

Починаючи з 30.03.2021 набрала чинності постанова правління Пенсійного фонду України №25-1 від 16.12.2020 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», якою передбачено застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальноості при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії, починаючи з 01.04.2021.

Запроваджена технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів ПФ України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця прийняття заяви до розгляду та місця проживання пенсіонера.

Таким чином, Постановою №25-1 внесено зміни, зокрема до Порядку №22-1.

Так, відповідно пункту 4.2. розділу IV Порядку №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п.4.10. розділу IV Порядку №22-1).

Зміст викладених положень надає можливість зробити послідовний висновок про те, що сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення (перерахунок), незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території.

Після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення (перерахунок) пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, тобто територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, тобто, територіальному органу Пенсійного фонду України, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Відповідно до фактичних обставин справи, заяву про призначення пенсії позивач подав до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем проживання (м.Бориспіль), тобто до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області.

Подана заява відповідно до екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області, яке необґрунтовано прийняло рішення про відмову в призначенні пенсії.

Отже, належним відповідачем щодо повторного розгляду заяви позивача, слід вважати саме Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Відтак, доводи відповідача наведені у відзиві на позовну заяву про наявність підстав для залучення до справи в якості відповідача 2 - Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області, суд вважає безпідставними.

За наведеного, з урахуванням заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №17 від 19.02.2024 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком за нормами статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути його заяву від 12.02.2024 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з зарахуванням до страхового стажу періоду роботи 25.08.1987 по 28.06.1991 та з урахуванням висновків суду.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На переконання суду, відповідачем не доведено правомірності вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

За наведеного, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розподіл судових витрат не здійснюється, адже згідно з п. 10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, а заяв про понесення інших судових витрат до суду не надходило.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №17 від 19.02.2024 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком за нормами статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.02.2024 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахувавши до страхового стажу період роботи з 25.08.1987 по 28.06.1991 та з урахуванням висновків суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 16 липня 2024 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м.Рівне, Рівненська обл.,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076)

Суддя Н.В. Друзенко