Справа № 380/10910/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/10910/24 пров. № А/857/14272/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Качур Р.П.), постановлену в порядку письмового провадження м.Львів 27 травня 2024 року, у справі №380/10910/24 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України в особі Міністра юстиції України Малюски Дениса Леонтійовича, про визнання дії та бездіяльності протиправними,

В С Т А Н О В И В :

22.05.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Міністерства юстиції України в особі Міністра юстиції України Малюски Дениса Леонтійовича, просив: визнати Довіреність 1 (Довіреність в порядку передоручення від 05.10.2022, якою Міністр юстиції України Д. Малюська в порядку передоручення уповноважує особу Юлдашева Ю.М. (посада невідома) представляти інтереси Міністерства юстиції України в судах України не відповідає чинному законодавству та постановлена з порушенням ч. 2 ст. 245 ЦКУ, ч. 2 ст. 19 Конституції України протиправною; визнати Довіреність 2 (Довіреність в порядку передоручення від 05.10.2022, якою Юлдашев Ю.М. уповноважує в порядку передоручення Черноштан В.В. посада невідома) представляти інтереси Міністерства юстиції України в судах України (в тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях) з усіма правами, які надано законом стороні по справі, в тому числі з правом підписувати, подавати, доповнювати позовні заяви та інші передбачені законом процесуальні документи не відповідає чинному законодавству та постановлена з порушенням ч. 2 ст. 245, ст. 246 ЦКУ, ч. 2 ст. 19 Конституції України (посада та повноваження Юлдашева Ю.М не підтверджено жодним документом) що є порушенням ч. 2 ст. 245, ст.246 ЦКУ, ч. 2 ст. 19 Конституції України протиправною; визнати Довіреність № 105391/20.5/22-23 від 10.08.2023 за підписом Міністра юстиції України Д. Малюськи, якою головного спеціаліста відділу правового забезпечення Департаменту державної виконавчої служби Черноштан В.В. представляти інтереси Кабінету Міністрів України (), Міністерства юстиції України яка постановлена з порушенням ст. 52 ЗУ «Про нотаріат», ч. 2 ст. 19 Конституції України, яка не містить доказу реєстрації (вчинення) нотаріальної дії - протиправною; визнати дії Міністра юстиції України Малюськи Дениса Леонтійовича некомпетентними та юридично безграмотними.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року відмовлено у відкритті провадження.

Відмовляючи у відкритті провадження, суддя суду першої інстанції виходив з того, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи, зокрема, довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами. Суддя суду першої інстанції зауважив, що довіреність від імені юридичної особи не є рішенням (нормативно-правовим актом чи актом індивідуальної дії), яке може бути оскаржене відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України. Суддя зазначив, що у випадку неналежного оформлення довіреності, така є підставою для недопуску представника юридичної особи до участі в справі. Разом з тим, довіреність юридичної особи не може бути оскаржена в порядку адміністративного судочинства. Суддя виснував, що спір у цій справі не є публічно-правовим, а предмет перевірки у цій справі виходить за межі повноважень суду адміністративної юрисдикції. Отже, спір у цій справ не підсудний адміністративному суду, що є наслідком відмови у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Не погоджуючись з ухвалою судді суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року скасувати, а справу направити в суд першої для продовження розгляду справи. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ця справа є суспільно значимою, оскільки не компетентність та юридична безграмотність міністра юстиції України Д.Л.Малюськи, призводить до збільшення скарг до Європейського суду з прав людини, створює судову практику у якій судді в т.ч. Львівського окружного адміністративного суду, ігнорують обов`язок перевірити належність доказів наявності у представника права вчиняти конкретну процесуальну дію, який зумовлений тим, що такий представник виступає самостійно в суді від імені довірителя (особи, яка відмовилася захищати в суді свої права в порядку самопредставництва) і виконує процесуальні дії виключно в інтересах довірителя, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для нього права та обов`язки. Скаржник зазначає, що обов`язок суду перевірити належність доказів наявності у представника права вчиняти конкретну процесуальну дію зумовлений, головним чином тим, що такий представник виступає самостійно в суді від імені довірителя (особи, яка відмовилася захищати в суді свої права в порядку самопредставництва) і виконує процесуальні дії виключно в інтересах довірителя, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для нього права та обов`язки. Скаржник вважає, що слід перевірити щонайменше дві складові представництва, а саме, факт наявності повноважень на представництво інтересів певної особи та, окремо, обсяг таких повноважень, а саме, право на звернення з відповідним процесуальним документом до відповідного суду (інстанції) у конкретний момент часу. На думку скаржника, ухвала судді Львівського окружного адміністративного суду у справі №380/10910/24 від 27.05.2024р. про відмову у відкритті провадження у справі, підлягає скасуванню, оскільки суперечить Конституції України, Конвенції з прав людини і основоположних свобод, судовій практиці ЄСПЛ.

Враховуючи положення статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали судді суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 1,2 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в ч. 2 ст. 19 КАС України, а саме справи: 1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених п. 9, 10 ч. 1 цієї статті.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Так, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №914/2006/17 та від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач заперечує правомірність видачі Міністром юстиції України довіреності від 05.10.2022, якою Міністр юстиції України Д.Малюська в порядку передоручення уповноважує особу Юлдашева Ю.М. представляти інтереси Міністерства юстиції України та довіреності № 105391/20.5/22-23 від 10.08.2023, якою головного спеціаліста відділу правового забезпечення Департаменту державної виконавчої служби Черноштан В.В. уповноважено представляти інтереси Міністерства юстиції України, а також довіреності, виданої Юлдашевим Ю.М. , якою він уповноважує в порядку передоручення Черноштан В.В. представляти інтереси Міністерства юстиції України в судах України (в тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях) з усіма правами, які надано законом стороні по справі, в тому числі з правом підписувати, подавати, доповнювати позовні заяви та інші передбачені законом процесуальні документи.

Як це правильно зауважив суддя суду першої інстанції, представництво за своєю природою - це організаційне правовідношення, змістом якого є повноваження однієї особи (представника) діяти від імені, в інтересах іншої особи, яке виникає з договору, закону, акта органу публічної влади. Крім того, представництвом є діяльність представника, спрямована на реалізацію наданих йому повноважень. Змістом відносин представництва є повноваження, без яких останнє не може існувати. Як повноваження розуміють систему двох суб`єктивних прав представника, одне з яких є абсолютним, інше - відносним. Абсолютне право представника містить у собі можливість вчинення певних дій від імені та в інтересах особи, а відносне право полягає у тому, що представник вправі розраховувати на те, що всі юридичні наслідки, створені його діями, виникнуть лише для особи, яку він представляє, а не для самого представника. Такого висновку дійшов Верховний Суд у справі № 607/10879/20.

Так, відповідно до частини першої статті 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з частиною четвертою статті 55 КАС України, Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи. Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (кваліфікованим електронним підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами (частина третя статті 59 КАС).

Довіреність - це письмовий документ, що видається довірителем представнику для засвідчення його повноважень перед третіми особами в процесі здійснення представництва (ч.3 статті 244 Цивільного кодексу України).

Таким чином висновок судді суду першої інстанції щодо того, що довіреність від імені юридичної особи не є рішенням (нормативно-правовим актом чи актом індивідуальної дії), яке може бути оскаржене відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, є правильним та таким що ґрунтується на нормативному регулюванні.

Отже, оскільки довіреність юридичної особи не може бути оскаржена в порядку адміністративного судочинства, а відтак з огляду на вищевикладене, суддя суду першої інстанції дійшов правильного висновку, що спір у цій справі не є публічно-правовим, а предмет перевірки у цій справі виходить за межі повноважень суду адміністративної юрисдикції, що є наслідком відмови у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Так, згідно ч. 6 ст. 170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Аналізуючи приписи статей 13,15 та 16 ЦК України, якими законодавець врегулював питання права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, визначив способи захисту цивільних прав та інтересів та застеріг від зловживання правом в інших формах, визначивши межі здійснення цивільних прав.

Згідно ч.3 ст. 43 КАС України (адміністративно процесуальна правосуб`єктність), це здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).

Як це правильно зауважив суддя суду першої інстанції, у випадку неналежного оформлення довіреності, така є підставою для не допуску представника юридичної особи до участі в справі, проте не є підставою для визнання такої довіреності протиправною в судовому порядку в окремому судовому процесі.

Окрім того суд апеляційної інстанції зауважує, що позивач, в разі незгоди з судом щодо допуску представника юридичної особи до участі у судовому процесі, має права, передбачені ст. 44 КАС України, в тому числі щодо оскарження судових рішень у визначених законом випадках, зазначивши про таку незгоду.

У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) зроблено висновок про те, що за правовою природою представництво у суді є правовідношеннями, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов`язки.

Таким чином, перевірити повноваження представника сторони, а також законність документа, наданого на підставі таких повноважень, належить до обов`язку виключно суду, який розглядає справу, в якій така довіреність надана.

Суддею суду першої інстанції правильно встановлено, що позивач оспорив довіреності, які видав Міністр юстиції України Малюська Денис Леонтійович, а також довіреність представника Міністерства юстиції України Юлдашева Юрія Михайловича в порядку передоручення. Вказані довіреності стосуються участі представників, яким видано такі довіреності у судових справах в іншій справі, де позивач є учасником (справа № 380/8052/24).

Отже, суддя суду першої інстанції правильно виснував, що при розгляді саме цієї справи суд перевірятиме належить та законність виданих для участі в судовому процесі довіреностей на представництво інтересів у суді, а тому такий спір не підлягає розгляду в порядку самостійного провадження за правилами будь-якої юрисдикції.

Суд апеляційної інстанції констатує, що оскільки вимога про визнання дій Міністра юстиції України Малюськи Дениса Леонтійовича некомпетентними та юридично безграмотними є похідною від попередніх вимог позовної заяви ОСОБА_1 , та враховуючи приписи ч. 1 ст. 5 КАС України, якими не передбачено такого способу захисту порушеного права позивача, що у свою чергу, також унеможливлює розгляд такої позовної вимоги в порядку адміністративного судочинства.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку наведених скаржником обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту (незгода з питань видачі довіреностей) не відповідає завданню адміністративного судочинства, визначеного ст. 2 КАС України, а відтак висновок судді суду першої інстанції щодо наявності передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 170 КАС підстави для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, є таким що прийнятим з врахуванням обставин у справі та нормативного регулювання.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що суддею суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі викладено підстави передбачені пунктом 1 частини 1 статті 170 КАС України для відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків судді суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 312, 316, 321, 325, 328, 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року у справі №380/10910/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко