Справа № 160/14433/24
Суддя: Рябчук Олена Сергіївна
Дата ухвалення: 2024-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рябчук О.С.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до полковника ОСОБА_2 ВЧ НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії, -
04.06.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до полковника ОСОБА_2 ВЧ НОМЕР_1 , в якому позивач просить:
- задовольнити моє звернення та зобов`язати командира ОСОБА_2 виплатити мені заборгованість по зарплаті та звільнити зі служби в запас.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне. Позивач до військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головнокомандувача Збройних Сил України звертався з рапортами від 11.03.2024 р., від 29.03.2024 р. про звільнення з військової служби в зв`язку з тим, що мати позивача є особою з інвалідністю І групи та потребує стороннього догляду, що підтверджується доказами, які додані до рапорту. Від відповідача відповіді на рапорт позивач не отримував.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена справа розподілена судді О.С. Рябчук.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.06.2024 р. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у письмовому провадженні та залучено до участі у справі як співвідповідача військову частину НОМЕР_1 .
Цією ж ухвалою відповідачам було надано строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
13.06.2024 р. від військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на адміністративний позов. Відповідач проти позовних вимог заперечував, просив в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначив наступне. ОСОБА_1 29.03.2024 подав рапорт на звільнення з військової служби, який був зареєстрований 23.04.2024 за № 5848, на який йому була надана відповідь і зазначенням того, що для вирішення його питань йому необхідно негайно прибути до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , оскільки звільнення військовослужбовців віддалено не проводиться. Крім того, відповідно до висновків, зроблених в акті службового розслідування, встановлено, що ОСОБА_1 16.02.2024 вибув на лікування до лікувального закладу, проходив там лікування з 16.02.2024 по 26.02.2024. По завершенню лікування ОСОБА_1 27.02.2024 до військової частини НОМЕР_1 не прибув та по день написання цієї заяви знаходиться поза межами військової частини НОМЕР_1 без законних на те підстав. Згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.06.2024 №167 солдату ОСОБА_1 , колишньому стрільцю-зенітнику зенітного ракетного взводу аеромобільного батальйону призупинена військова служба.
15.06.2024 р. від військової частини НОМЕР_1 надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено наступне. ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку рапорт на звільнення від 29.03.2024, в той же час, як перебував у продовженні вчинення самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 . Вказаний рапорт було надіслано на адресу: АДРЕСА_1 , в той же час, коли адреса військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_2 . Проте, незважаючи на це, вказаний рапорт потрапив до військової частини НОМЕР_1 , був зареєстрований та на нього була надана відповідь, зазначена у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначено, що на момент самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 позивач дійсно мав право на звільнення з військової служби, проте не реалізував його, вчинивши злочин, незрозуміло з яких причин.
Відповідно до ч.1 ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч.5 ст.250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст.ст. 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Згідно з 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
ОСОБА_1 проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_1 за призовом під час мобілізації.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_1 .
Згідно до виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ №0798937 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою з інвалідністю І групи, з дитинства, довічно, потребує стороннього догляду.
29.03.2024 р. ОСОБА_1 складено рапорт про звільнення з військової служби на підставі ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з наявністю матері, яка є особою з інвалідністю І групи.
До рапорту були додані копії: свідоцтва про народження; паспорту матері; довідки МСЕК; паспорта та військового квитка позивача, виписки №4358.
Вказаний рапорт позивачем було направлено засобами поштового зв`язку до військової частини НОМЕР_1 , Командування Десантно-штурмових військ Збройних Сил України, Головнокомандувача Збройних Сил України.
Рапорт зареєстровано у військовій частині НОМЕР_1 23.04.2024 р. за №5848.
24.04.2024 р. військовою частиною листом №1772/5427 ОСОБА_1 надано відповідь, що для вирішення порушеного в рапорті питання необхідно прибути до військової частини. Також вказано, що звільнення військовослужбовця віддалено не проводиться.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №83 від 19.03.2024 р. солдата ОСОБА_1 , стрільця-зенітника зенітного ракетного взводу 1 аеромобільного батальйону з 07.03.2024 р. увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 167 від 11.06.2024 р. призупинено військову службу, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 10.06.2024 р. солдату ОСОБА_1 , колишньому стрільцю-зенітнику зенітного ракетного взводу аеромобільного батальйону.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача та вважаючи її протиправною, позивач звернувся з позовом до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку із військовою агресією рф проти України, Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022р. №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб.
На момент розгляду даної адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військовий обв`язок і військову службу» (далі Закон №2232-ХІІ тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Статтею 24 Закону № 2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби. Відповідно до ч. 3 цієї статті закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008).
Відповідно до пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Відповідно до п. 6, 7 Положення №1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно до п. 110 Положення №1153/2008 переміщення осіб рядового складу, сержантського та старшинського складу за наявності обґрунтованих підстав з урахуванням висновків атестування, рекомендацій їх безпосередніх і прямих начальників на підставі клопотань командирів (начальників), які порушили питання про переміщення, здійснюється:
між з`єднаннями, військовими частинами, оперативними командуваннями - наказами посадової особи, якій підпорядковані відповідні з`єднання, військові частини та оперативні командування;
між видами Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані начальникам структурних підрозділів Генерального штабу Збройних Сил України, - наказом Головнокомандувача Збройних Сил України. У період дії - воєнного стану таке переміщення здійснюється наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України;
між військовими частинами видів, родів військ (сил) Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані Міністерству оборони України, - наказом керівника служби персоналу Міністерства оборони України.
Згідно до абзацу 2 п.12 Положення №1153/2008 передбачено, що право видавати накази по особовому складу надається, зокрема, командирам військових частин.
У відповідності до вимог статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999р. №548-ХІУ (далі Статуту) передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.
Статтею 31 наведеного Статуту встановлено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Відповідно до частини 1статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Оцінюючи усі докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що 29.03.2024 р. ОСОБА_1 складено рапорт про звільнення з військової служби та направлено засобами поштового зв`язку до військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Пунктом 31 Статуту передбачено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Із аналізу наведених норм слідує, що подання рапорту «по команді» означає направлення (подання особисто) його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі, до прямого керівника, командира військової частини або іншої особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників), а останні, в свою чергу, мають обов`язок прийняти відповідне рішення (наприклад: наказ, відповідь на рапорт та інше (про задоволення чи відмову у вирішенні такого питання), а у разі відмови у вирішенні питання, із зазначенням у ній обґрунтування причин та підстав для відмови та з посиланнями на акти законодавства.
Як вже зазначалося, сторонами не заперечується той факт, що рапорт позивачем був направлений до військової частини НОМЕР_1 засобами поштового зв`язку.
Таким чином, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту дотримання позивачем вимог Положення №1153/2008 в частині подання рапорту до відповідача.
За таких обставин, відсутні правові підстави для визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_3 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача розглянути такий рапорт.
З доданих до позовної заяви документів вбачається, що дійсно, ОСОБА_1 має право на звільнення з військової служби на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю I групи, проте, позивачем не дотримано вимог Положення №1153/2008 в частині подання рапорту до відповідача.
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Позивачем при подання позову було сплачено судовий збір в розмірі 1 211,20 грн.
Відповідно до п. ч. 12 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.
В зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, сплачений позивачем судовий збір за подачу даного позову до суду в сумі 1 211,20 грн. є помилково сплаченим та підлягає поверненню позивачу ухвалою суду на підставі заяви позивача.
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до полковника ОСОБА_2 ВЧ НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Рябчук