Справа № 990/138/24
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

11 липня 2024 року

м. Київ

справа № 990/138/24

адміністративне провадження № П/990/138/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді: Яковенка М. М.,

суддів: Білоуса О. В., Блажівської Н. Є., Желтобрюх І. Л., Шишова О. О.,

за участю:

секретаря судового засідання Бугаєнко Н. В.,

представника відповідача Пантюхова Л. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 990/138/24 за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

1. 18 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з позовом до Президента України Зеленського Володимира Олександровича , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Президента України Зеленського Володимира Олександровича з повернення без розгляду звернення позивача від 09 березня 2023 року;

- зобов`язати Президента України Зеленського Володимира Олександровича звільнити ОСОБА_1 з військової служби, у зв`язку з його недовірою до відповідача.

2. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 квітня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: Яковенко М. М.- головуючий суддя, судді: Блажівська Н. Є., Білоус О. В., Желтобрюх І. Л., Шишов О. О.

3. Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2024 року зазначену позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для усунення її недоліку шляхом надання позовної заяви у новій редакції із обґрунтуванням підстав заявлених вимог в частині про зобов`язання Президента України Зеленського Володимира Олександровича звільнити ОСОБА_1 з військової служби, у зв`язку з його недовірою до відповідача; із зазначеним у ній письмовим підтвердженням позивача щодо подання ним іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. Також вказано, що до цієї заяви слід додати її копії відповідно до кількості учасників справи; клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням обставин та доказів на їх підтвердження.

4. На виконання вимог зазначеної ухвали позивач надав уточнений адміністративний позов, в якому він просив:

- визнати протиправною бездіяльність Президента України Зеленського Володимира Олександровича з повернення без розгляду звернення позивача від 09 березня 2023 року;

- зобов`язати Президента України Володимира Зеленського сплатити громадянину України ОСОБА_1 120 000 000 (сто двадцять мільйонів) доларів США або еквівалент 4 576 920 000 (чотири мільярда п`ятсот сімдесят шість мільйонів дев`ятсот двадцять тисяч) гривень, за порушення відповідачем конституційних обов`язків гаранта перед позивачем;

- зобов`язати Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України Володимира Зеленського звільнити з військової служби капітана ОСОБА_1 , який перебуває на військовій службі, як військовослужбовець оперативного резерву першої черги та військового резерву, мобілізованого наказом Верховного Головнокомандуючого Збройних Сил України «Про призов резервістів на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період» № 2 від 22 лютого 2022 року, з 01 березня 2022 року і станом на час звернення з цим позовом до суду у військовій частині НОМЕР_1 , у зв`язку з недовірою позивача до відповідача, протягом 15 діб з моменту набрання законної сили судовим рішенням.

4. Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2024 року, визнано причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду поважними та поновлено цей строк, відкрито провадження у цій справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні.

5. 19 червня 2024 року на адресу Верховного Суду від представника Президента України надійшов відзив на адміністративний позов, у якому відповідач просить залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду.

6. 24 червня 2024 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшла відповідь на відзив відповідача на позовну заяву.

7. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.

8. Позивач - ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Від ОСОБА_1 надійшла до суду заява про розгляд справи у його відсутність, на задоволенні свого позову наполягав. Неявка в судове засідання позивача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи не є перешкодою для розгляду та вирішення справи за наявними у справі матеріалами, проти чого не заперечував представник відповідача.

9. Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника відповідача, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

10. Відповідно до Наказу Верховного Головнокомандуючого Збройних Сил України «Про призов резервістів на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період» № 2 від 22 лютого 2022 року позивач, як військовослужбовець оперативного резерву першої черги та військового резерву був мобілізований до Збройних сил України.

11. 09 березня 2023 року позивач звернувся до Президента України зі зверненням, у якому повідомляв, що він звертався до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди за порушення ним Присяги на вірність Україні у вигляді пропаганди ідеї капітуляції України, яка містилася у статті, надрукованій ІНФОРМАЦІЯ_3 в журналі Wall Street Journal (справа № 757/14149/17-ц). У цьому зверненні ОСОБА_1 також повідомляв, що звертався до Вищої ради правосуддя зі скаргами на дії суддів, до органів Державного бюро розслідувань з повідомленнями про злочин та до судових органів зі скаргами на бездіяльність посадових осіб Державного бюро розслідувань. Однак, не отримавши бажаного результату в процесуальний спосіб, він просив Президента України як гаранта Конституції України з метою захисту його прав і законних інтересів, які він вважає порушеними, виконання передвиборних обіцянок щодо боротьби з корупцією та олігархами та з огляду на необхідність створення в Україні прецеденту юридичної відповідальності олігарха за порушення Присяги на вірність Україні: вилучити всі матеріали вказаної вище справи з органів державної влади, об`єднати їх в одне провадження, ознайомитися з ними і надати правову оцінку, а також надати йому допомогу в отриманні від ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди, зазначеної у позові.

12. Листом від 17 березня 2023 року № 22/024512-14 Офіс Президента України повідомив ОСОБА_1 , що з огляду на приписи частини другої статті 19, частин першої та другої статті 124 Конституції України Президент України не наділений контрольними повноваженнями у сфері здійснення правосуддя, не має права втручатися в процесуальну діяльність або давати вказівки суддям під час здійснення правосуддя, впливати будь-яким чином на здійснення правосуддя в Україні. Надання правової оцінки рішенням (діям чи бездіяльності) посадових осіб органів прокуратури та слідства не віднесено до повноважень Президента України, які вичерпно визначено Конституцією України. Застосування Президентом України повноважень, які визначені кримінальним процесуальним законом для сторін кримінального провадження, неможливе. Ураховуючи положення статей 6, 19, 106 Конституції України, Президент України не наділений повноваженнями впливати будь-яким чином на прийняття рішень Вищою радою правосуддя.

13. Оскільки вирішення порушених у зверненні питань не належить до повноважень Президента України, визначених Конституцією України, звернення було повернуто ОСОБА_1 .

14. 27 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Президента України з повідомленням про недовіру, у якому зазначав, що після отримання листа-відповіді від 17 березня 2023 року він утратив довіру до Президента України як Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України та не може більше виконувати його накази. Тому в цьому повідомленні позивач вимагав звільнити його з військової служби.

15. Позивач, уважаючи, що невиконання відповідачем урочистого особистого зобов`язання провести деолігархізацію України, у разі обрання його Президентом України, порушує верховенство права та безпосередньо права позивача, звернувся до суду з адміністративним позовом.

ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

16. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в журналі Wall Street Journal було надруковано статтю ОСОБА_4 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», після ознайомлення з якою його психологічний стан погіршився, у зв`язку з чим позивач звернувся до лікарні, де йому був встановлений діагноз: «Посттравматичний розлад. Депресивний синдром», рекомендовано амбулаторне лікування та вказана причина діагнозу: ознайомлення зі статтею ОСОБА_4 . Вказане підтверджується довідкою Миколаївської психіатричної лікарні № 1 від 31 травня 2017 року №01-13/859.

17. У зв`язку із зазначеним, у березні 2017 року він, вважаючи порушеними свої права як учасника бойових дій, призваного на військову службу під час мобілізації в особливий період на підставі Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29 січня 2015 року № 15, звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 3. 235. 200. 000 грн у рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року у справі № 757/14149/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року та постановою Верховного Суду від 09 липня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

18. За таких обставин, позивач був позбавлений правосуддя та можливості в судовому порядку захистити свої порушені права і законні інтереси.

19. Водночас, у 2019 році відповідач, як кандидат на посаду Президента України, добровільно взяв на себе публічне, передвиборче, особисте і одностороннє зобов`язання перед громадянами України зменшити вплив олігархів на прийняття рішень органами державної влади України (деолігархізація), у разі обрання його на посаду Президента України.

20. Маючи правомірне очікування та розумне сподівання, що відповідач дійсно і насправді виконає своє зобов`язання з деолігархізації, позивач звернувся до Президента України 09 березня 2023 року з проханням виконати своє передвиборче зобов`язання та зменшити вплив олігарха ОСОБА_4 на прийняття рішень органами державної влади України.

21. Проте Офіс Президента України листом від 17 березня 2023 року № 22/024512-14 повідомив позивача про повернення згаданого вище звернення, оскільки його розгляд не належить до повноважень Президента України.

22. На переконання позивача, залишення його звернення без розгляду означає односторонню відмову відповідача виконувати своє передвиборче зобов`язання з деолігархізації України перед позивачем, та означає протиправну бездіяльність у вигляді невиконання своїх виключних владних повноважень. Така поведінка відповідача порушує принцип верховенства права та судову практику Європейського Суду з прав людини.

23. При цьому позивач зазначає, що вказана неправомірна бездіяльність Президента України порушила його права і законні інтереси, як військовослужбовця Збройних сил України, та викликала обґрунтовану недовіру у позивача до відповідача, як Верховного Головнокомандуючого Збройних Сил України, що захищає олігарха, який є винною особою у збройній агресії ворога 24 лютого 2022 року та унеможливлює для позивача подальше проходження військової служби під керівництвом відповідача.

24. Також позивач вважає, що відповідач має сплатити йому 120 000 000 доларів США або еквівалент 4 576 920 000 гривень, в якості юридичної відповідальності, за порушення своїх конституційних обов`язків гаранта додержання Конституції України перед позивачем.

25. Обґрунтовуючи вказану суму, що заявлена до відшкодування, позивач зазначає, що в даному випадку, відповідач відповідає перед позивачем за порушення зобов`язання олігарха ОСОБА_4 перед позивачем.

26. У відзиві на позовну заяву представник відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечує. Зазначає, що позивачу надано повну та обґрунтовану відповідь на його звернення від 09 березня 2023 року. Водночас оскільки вирішення порушених ОСОБА_1 питань не належить до повноважень Президента України, вичерпно визначених Конституцією України, звернення позивача листом Офісу Президента України від 17 березня 2023 року № 22/024512-14 повернуто заявникові без розгляду.

27. При цьому у відзиві наголошено, що Президент України, так само як і інші органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи, повинен дотримуватися встановлено у статті 19 Конституції України правового порядку, відповідно до якого зазначені суб`єкти зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

28. Переконання позивача про найвищий статус Президента України в державі, який дозволяє йому втручатися у діяльність інших органів державної влади, впливаючи таким чином на їхні дії чи на прийняття певних рішень, є хибними і суперечать Конституції та законам України.

29. Утверджувати і забезпечувати правовий порядок у державі її глава теж повинен у законний, дозволений йому спосіб. Очікувати чи вимагати від Президента України діяти поза правовим полем відповідно до будь-чиїх очікувань означає нівелювати положення Основного Закону України, гарантом додержання якого і є Глава держави.

30. При цьому відповідач зауважує, що вимогу ОСОБА_1 зобов`язати Президента України звільнити його з військової служби вже була предметом спору між тими самими сторонами в межах розгляду судової справи № 990/175/23, по якій винесено рішення по суті, яке набрало законної сили (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 лютого 2024 року).

31. Окремо відповідач звертає увагу на те, що позовна заява має бути залишена без розгляду, оскільки позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду за наслідками розгляду його звернення від 09 березня 2023 року, позаяк такий строк сплив щонайменше 27 грудня 2023 року (через 6 місяців з 27 червня 2023 року - дати звернення позивача, коли йому достовірно було відомо про наявність порушених, на його думку, прав (відповіді на звернення від 09 березня 2023 року).

IV. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ОЦІНКА СУДУ

32. Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

33. За змістом частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

34. Перевіряючи поведінку Відповідача у межах спірних правовідносин на відповідність критеріям, передбаченим частиною другою статті 2 КАС України, Суд звертає увагу на таке.

35. Відповідно до статті 40 Конституції України кожному гарантовано право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

36. Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулюються Законом України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон № 393/96-ВР).

37. Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально - економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

38. Відповідно до частин першої, третьої статті 3 Закону № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

39. Згідно зі статтею 4 Закону № 393/96-ВР до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які - небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

40. Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

41. Дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільним процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, Кодексом адміністративного судочинства України, законами України «Про судоустрій і статус суддів», «Про доступ до судових рішень», «Про запобігання корупції», «Про виконавче провадження», «Про адміністративну процедуру» (стаття 12 Закону № 393/96-ВР.)

42. Порядок розгляду заяв встановлений статтею 15 Закону № 393/96-ВР.

43. Так, частиною першою вказаної статті передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

44. Згідно із частинами третьою і четвертою цієї ж статті відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

45. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями (частина третя статті 7 Закону № 393/96-ВР).

46. За вимогами вищевказаних правових норм усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, які зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

47. Разом із цим звернення громадян повинен розглядати той орган, до компетенції якого належить вирішення порушених у цих зверненнях питань, тому якщо питання, порушені в одержаному зверненні, не входять до повноважень відповідного органу і звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в термін не більше п`яти днів повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

48. Як було встановлено в цьому рішенні звернення ОСОБА_1 від 09 березня 2023 року опрацьовано Офісом Президента України, і за наслідками його розгляду, з дотриманням вимог Закону № 393/96-ВР, підготовлено відповідь, яка відповідно до положень чинного законодавства була направлена позивачу.

49. При цьому позивачу, з наведенням відповідного правового обґрунтування, повідомлено, що вирішення порушених ним у зверненні питань не належить до повноважень Президента України, визначених Конституцією України, а тому звернення підлягає поверненню.

50. З аналізу змісту заявлених позовних вимог, встановлено, що ОСОБА_1 не заперечують отримання від Президента України відповіді на його звернення, як і не висловлюють зауважень щодо порушення процедури його розгляду.

51. Позиція позивача у цій справі зводиться виключно до того, що, на його переконання, повертаючи звернення від 09 березня 2023 року без розгляду, Президент України односторонньо відмовив йому виконувати своє передвиборче зобов`язання зменшити вплив олігархів, зокрема ОСОБА_4 , на прийняття рішень органами державної влади України.

52. Надаючи оцінку таки доводам позивача Суд виходить з наступного.

53. Дослідженням матеріалів справи встановлено, що у зверненні від 09 березня 2023 року ОСОБА_1 повідомив про розгляд:

- судом цивільної справи за його позовом до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди;

- Вищою радою правосуддя - скарг позивача на дії суддів;

- органами Державного бюро розслідувань повідомлень ОСОБА_1 про злочин;

- судовими органами - скарг на бездіяльність посадових осіб Державного бюро розслідувань.

54. Через незгоду з рішеннями вказаних органів заявник просив Президента України вилучити у зазначених у зверненні органів державної влади всі матеріали вказаної справи, об`єднати їх в одне провадження, ознайомитися з ними і надати правову оцінку. Крім того, ОСОБА_1 просив надати йому допомогу в отриманні від ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди.

55. Тобто, ОСОБА_1 подаючи звернення від 09 березня 2023 року до Президента України вимагав від останнього вирішити цивільно-правовий спір між позивачем та В. Пінчуком.

56. Частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

57. Указана норма Основного Закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

58. При цьому вжите законодавцем формулювання «на підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

59. «У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

60. «У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

61. Водночас протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

62. Правовий статус Президента України визначено Конституцією України.

63. Так, статтею 102 Основного Закону України передбачено, що Президент України є главою держави і виступає від її імені, є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.

64. Позаяк Президент України є органом державної влади [в одній особі], то це може означати, що глава держави зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

65. У рішеннях від 10 квітня 2003 року № 7-рп/2003 (справа про гарантії діяльності народного депутата України), від 2 жовтня 2008 року № 19-рп/2008 (справа про конституційність окремих положень щодо фінансових послуг та державного регулювання ринків фінансових послуг) та інших Конституційний Суд України зазначав, що повноваження Президента України вичерпно визначені Конституцією України.

66. При цьому частиною першою статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається.

67. Частиною другою статті 126 Основного Закону України встановлено, що вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється.

68. Зміст наведених норм свідчить про те, що Президент України не наділений контрольними повноваженнями у сфері здійснення правосуддя, не має права втручатися в процесуальну діяльність або давати вказівки суддям при здійсненні правосуддя, впливати будь-яким чином на здійснення правосуддя в Україні.

69. Надання правової оцінки рішенням (діям, бездіяльності) посадових осіб органів прокуратури та слідства також не віднесено до повноважень Глави держави, вичерпно визначених Конституцією України.

70. Право на оскарження процесуальних рішень (дій, бездіяльності) відповідних посадових осіб у кримінальному провадженні особа може реалізувати в тому порядку, який установлений кримінальним процесуальним законодавством. Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування під час досудового розслідування регламентується Главою 26 Кримінального процесуального кодексу України.

71. Водночас ураховуючи приписи статей 6, 19 та 106 Конституції України, Президент України не наділений повноваженнями впливати будь-яким чином на прийняття рішень Вищою радою правосуддя.

72. Відтак оскільки вирішення порушених ОСОБА_1 у зверненні від 09 березня 2023 року питань не належить до повноважень Президента України, вичерпно визначених Конституцією України, колегія суддів вважає, що вказане звернення позивача обґрунтовано листом Офісу Президента України від 17 березня 2023 року № 22/024512-14 повернути заявнику без розгляду.

73. Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що Президент України не порушив прав та законних інтересів позивача, оскільки звернення належним чином зареєстроване, опрацьоване, і за результатами його розгляду підготовлено та направлено змістовну відповідь, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

74. Оскільки позовна вимога ОСОБА_1 щодо зобов`язання відповідача сплатити грошові кошти за порушення прав позивача є похідною вимогою, вона також не підлягає задоволенню. Визначення позивачем розміру грошового зобов`язання в межах цієї справи, виходячи з суми, що дорівнює зобов`язанню, що виникло на його думку у ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 , яке вже було предметом судового перегляду у справі № 757/14149/17-ц Шевченківським районним судом м. Києва є безпідставним та необґрунтованим.

75. Що стосується вимоги ОСОБА_1 зобов`язати Президента України звільнити його з військової служби, колегія суддів зазначає наступне.

76. Так, пунктами 1, 17 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України забезпечує державну незалежність, національну безпеку і правонаступництво держави; є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави.

77. За змістом частини третьої статті 106 Основного Закону України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

78. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII; тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), частиною четвертою статті 2 якого визначено, що Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

79. Згідно із частиною сьомою статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

80. Так, порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначається Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 (далі - Положення № 1153).

81. За змістом підпункту 2 пункту 225 розділу ХІІ Положення № 1153 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону № 2232-XII:

у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;

у військових званнях генерала (адмірала) та прирівняному до них згідно із пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців» військовому званні - Президентом України.

82. У пункті 3.5 Рішення від 13 червня 2019 року № 5-р/2019 Конституційний Суд України наголосив, що він неодноразово вказував у своїх рішеннях, що повноваження Президента України визначаються виключно Основним Законом України і не можуть бути розширені законом або іншим нормативно-правовим актом. Так, у Рішенні від 7 квітня 2004 року № 9-рп/2004 зазначено, що повноваження Президента України, як і повноваження Верховної Ради України, визначаються Конституцією України; у Рішенні від 25 грудня 2003 року № 22- рп/2003 - що повноваження Президента України закріплені лише на конституційному рівні; у Рішенні від 10 квітня 2003 року № 7-рп/2003 - що повноваження Президента України вичерпно визначені Конституцією України, а це унеможливлює прийняття законів, які встановлювали б інші його повноваження (права та обов`язки). Цієї юридичної позиції Конституційний Суд України дотримувався у багатьох інших своїх рішеннях, зокрема від 16 травня 2007 року № 1- рп/2007, від 08 липня 2008 року № 14-рп/2008, від 2 жовтня 2008 року № 19- рп/2008, від 08 жовтня 2008 року № 21-рп/2008, від 7 липня 2009 року № 17- рп/2009; від 15 вересня 2009 року № 21-рп/2009, від 17 грудня 2009 року № 32-рп/2009, від 10 червня 2010 року № 16-рп/2010.

83. Разом з тим Конституція України та Закон № 2232-XII не містять положень, відповідно до яких Президент України уповноважений ухвалювати рішення про звільнення військовослужбовців з військової служби, окрім рішень про звільнення військовослужбовців, яким присвоєно військові звання генерала (адмірала) та прирівняного до них військового звання (вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань).

84. Отже, незалежно від підстав звільнення військовослужбовця з військової служби Президент України, реалізуючи надані йому повноваження як Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України, уповноважений звільняти з посад виключно вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань. Звільнення військовослужбовців, яким не присвоєно військові звання генерала (адмірала) та прирівняного до них військового звання, перебуває поза межами повноважень Президента України, визначених Конституцією України.

85. Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 29 лютого 2024 року по справі № 990/175/23.

86. З огляду на зазначене колегія судів дійшла висновку про те, що до повноважень Президента України не належить розгляд питання стосовно особистого звільнення позивача з військової служби, оскільки позивачу не присвоєно звання генерала (адмірала) чи прирівняного до нього військового звання.

87. З огляду на встановлені у справі обставини і наведені вище норми законодавства, Верховний Суд доходить висновку про безпідставність позовних вимог, а тому вони задоволенню не підлягають у повному обсязі.

88. При цьому колегія суддів вважає необґрунтованими доводи представника Президента України, викладені ним в відзиві по позовну заяву, що позовна заява має бути залишена без розгляду, оскільки питання строку звернення до суду з цим позовом перевірялося судом на стадії прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі. Зокрема, враховуючи запровадження в Україні військового стану, а також те, що позивач є діючим військовослужбовцем, суд дійшов висновку, що вказані обставини створювали позивачу об`єктивні перешкоди для звернення до суду та є поважною причиною пропуску вказаного строку.

Керуючись статтями 2, 22, 241-246, 250, 255, 262, 266, 295 КАС України, Суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення складений та підписаний 15 липня 2024 року.

Головуючий суддя М. М. Яковенко

Судді О. В. Білоус

Н. Є. Блажівська

І. Л. Желтобрюх

О. Л. Шишов