Справа № 200/1515/24
Суддя: Чекменьов Г.А.
Дата ухвалення: 2024-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про залишення без розгляду позовної заяви

12 липня 2024 року Справа №200/1515/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Чекменьова Г.А., розглянувши в спрощеному (письмовому) провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього грошового забезпечення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить суд:

визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплатити середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 24.07.2021 по 23.01.2022 включно;

стягнути середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 24.07.2021 по 23.01.2022 включно у сумі 174489,04 грн.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що на день звільнення 23.07.2021 з Військової частини НОМЕР_1 не отримав у повному обсязі належне грошове забезпечення. В зв`язку із затримкою виплати сум грошового забезпечення на виконання рішення суду виникли підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою від 20 березня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, де заперечив проти позову.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 з 06.06.2020 по 23.07.2021 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14.12.2022 у справі № 200/4783/22, яке набрало законної сили 24.01.2024 відповідно до постанови Першого апеляційного адміністративного суду, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме

визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не застосування в період з 06.06.2020 по 23.07.2021 при обчисленні грошового забезпечення (в тому числі посадового окладу, окладу за військовим званням), а також одноразової грошової допомоги при звільненні, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як особі, що має статус учасника бойових дій, за 2020 та 2021 роки, - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції, яка діє з 29.01.2020;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 провести щодо періоду з 06.06.2020 по 23.07.2021 перерахунок грошового забезпечення (в тому числі посадового окладу, окладу за військовим званням), а також одноразової грошової допомоги при звільненні, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як особі, що має статус учасника бойових дій, за 2020 та 2021 роки, - шляхом застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції, яка діє з 29.01.2020, та виплатити йому їх недоотримані частини.

Позивач вказує, що 20.02.2024 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.12.2022 у справі № 200/4783/22 відповідачем виплачена позивачу заборгованість з грошового забезпечення за період з 06.06.2020 по 23.07.2021 у сумі 126 888,65 грн, що підтверджується банківською випискою.

Позивач вважає, що після його звільнення відповідачем затримано виплату перерахованого грошового забезпечення, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

У цій справі заявлені вимоги про стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, з урахуванням положень статті 117 КЗпП України в редакції, яка діє з 19 липня 2022 року, за період з 24.07.2021 (наступний день після звільнення з військової служби) по 23.01.2022 (включно), що становить 184 календарних днів.

Тому, на думку позивача, середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні з 24.07.2021 по 23.01.2022 (включно) становить 174 489,04 грн (948,31 грн х 184 календарних дні).

Ухвалою суду від 01.07.2024 позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 залишена без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.

05.07.2024 представником позивача направлено до суду заяву, зі змісту якої випливає відмова сторони позивача виконувати ухвалу суду від 01.07.2024, надавати заяву про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що представник позивача у заяві від 05.07.2024 з посиланням на постанову Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 наполягає на застосуванні до заявленого позову місячного строку звернення до суду, передбаченого частиною 5 статті 122 КАС України, замість більш сприятливого для позивача тримісячного строку за статтею 233 КЗпП України.

Стосовно дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом його представник вважає, що такий строк слід рахувати з моменту виплати в повному обсязі належних звільненому працівникові сум.

За вказаних обставин, вирішуючи питання дотримання позивачем строку звернення із зазначеним позовом, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина 2 статті 122 КАС України).

Згідно з частиною 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Обґрунтовуючи дотримання позивачем строку звернення до суду представник позивача посилається на дату остаточного розрахунку відповідача з позивачем. Зокрема, 20.02.2024 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.12.2022, залишеного без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2024 у справі №200/4783/22, позивачу виплачено заборгованість з грошового забезпечення.

Оскільки остаточний розрахунок з позивачем був проведений 20.02.2024, а позивач звернувся до суду з даним позовом 14.03.2024, представник позивача зазначає про дотримання місячного строку, передбаченого частиною 5 статті 122 КАС України.

В обґрунтування наведеної позиції представник позивача посилається на висновки Верховного Суду у постановах від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20, від 02.05.2024 у справі №300/1906/21.

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З цього приводу суд зазначає, що висновки Верховного Суду у вищезазначених справах не є застосовними при розгляді цієї адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 через інші фактичні обставини та зміну правового регулювання відповідних відносин.

Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 взагалі не вирішувалось питання обчислення строку звернення до суду.

Крім того, в усіх наведених справах за обставинами спірних відносин період затримки розрахунку при звільненні приходився на період дії статті 117 КЗпП України в попередній редакції (до 19.07.2022), де було передбачено в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Проте, в редакції, що діє з 19.07.2022 із змінами, внесеними Законом України № 2352-ІХ від 01.07.2022, стаття 117 КЗпП України має такий зміст:

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, через обмеження строку нарахування середнього заробітку за затримку розрахунку після звільнення, дата остаточного розрахунку не може вважатися датою, від якої починає рахуватися строк звернення до суду.

Керуючись нормами статті 117 КЗпП України в діючий на час звернення з цим позовом редакції, позивачем самостійно обмежений строк нарахування середнього грошового забезпечення із зазначенням періоду, за який позивач вважає за необхідне здійснити стягнення.

Таким періодом у позовній заяві визначений період у шість місяців після звільнення з 24.07.2021 по 23.01.2022, тобто, безвідносно до дати остаточного розрахунку.

За вказаних обставин початок відліку строку звернення до суду слід враховувати за прямою нормою частини 2 статті 122 КАС України «з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів».

Станом на час звернення до суду з позовом про перерахунок грошового забезпечення у справі № 200/4783/22 у жовтні 2022 року позивачу вже було відомо про неповний розрахунок при звільнені.

При цьому на час такого звернення стаття 117 КЗпП України вже діяла в новій редакції, яка не дозволяла стягнення середнього заробітку більш як за шість місяців. Тому, за наявності у позивача права на позов про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку він мав можливість скористатися таким правом у встановлений законом строк.

В ухвалі про залишення позову без руху від 01.07.2024 судом враховано, що на час набрання чинності змін у статтю 117 КЗпП України 19.07.2022 діяв карантин, який був встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Вказаний карантин закінчився на всій території України 30 червня 2023 року, після чого обчислення процесуальних строків здійснюється на загальних підставах, в тому числі строків звернення до суду.

У разі застосування місячного строку для звернення до адміністративного суду з цим позовом, на чому наполягає сторона позивача, такий строк закінчився 30 липня 2023 року.

Водночас, до суду позовна заява у цій адміністративній справі надійшла лише 15 березня 2024 року.

За вказаних умов, позивач повинен був довести наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду. Очікування остаточного розрахунку на виконання судового рішення не є такою поважною причиною, оскільки законом, що діє на час існування спірних відносин, припинення обов`язку нарахування середнього заробітку обмежене не лише датою остаточного розрахунку, а також датою спливу шести місяців для нарахування середнього заробітку.

Відомостей про те, які саме обставини заважали позивачеві звернутися до суду до березня 2024 року, матеріали справи не містять.

Від надання заяви про поновлення пропущеного строку звернення з цим позовом на виконання ухвали суду від 01.07.2024 представник позивача відмовився.

Суд також зауважує, що відповідно до статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити дії.

За статтею 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Крім того, встановлення строків звернення до суду слугують меті забезпечення дотримання принципу правової визначеності, що зокрема слід розуміти як спрямованість на створення ситуації упевненості для суб`єкта владних повноважень, як відповідача по справі, стосовно розуміння відсутності у позивача бажання звертатись з відповідним позовом, у тому числі, захищати свої майнові права.

Стосовно майнових прав позивача та обов`язку відповідача у зазначеній категорії адміністративних справ забезпечувати їх реалізацію шляхом здійснення відповідних виплат, це означає також відсутність обов`язку резервувати певну частину коштів, що виправдано та зумовлено специфікою формування та використання бюджетних коштів, якими розпоряджається суб`єкт владних повноважень. Останнє набуває особливого значення в умовах воєнного стану.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PEREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини Осман проти Сполученого королівства від 28 жовтня 1998 року та пункті 54 рішення Круз проти Польщі від 19.06.2001 зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO № 23452/94; CASE OF KREUZ v. POLAND № 28249/95).

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Слід зазначити, що інститут строку давності, необхідно використовувати з урахуванням конкретних обставин справи, так щоб він не перешкоджав наявним у позивача засобами захисту своїх прав. Обмеження права на звернення до суду повинно бути пропорційно меті правової визначеності, у іншому випадку це буде порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини в частині права на справедливий судовий розгляд (рішення Європейського суду з прав людини в по справі Олександр Волков проти України (заява № 21722/11).

Верховний Суд у справі № 240/12017/19 вказав, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. За висновком Верховного Суду, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27.01.2020 року у справі № 420/3001/19, від 25.02.2020 року у справі № 360/1870/19, від 27 січня 2021 року у справі № 160/4284/19.

Тому суд констатує, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

За вказаних обставин, враховуючи тривалість пропуску строку звернення з цим адміністративним позовом у зазначеній частині та відсутність доказів неможливості чи утруднення звернення позивача до суду, відсутні підстави для визнання причин пропуску строку поважними.

Наслідки пропуску строку звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Положеннями пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.

Керуючись статтями 123, 240, 248, 256, 294, 295 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього грошового забезпечення залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Першого апеляційного адміністративного суду.

Текст ухвали розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/) відповідно до наявних умов електропостачання та функціонування програмного забезпечення через обставини збройної агресії проти України.

Суддя Г.А. Чекменьов