Справа № 600/933/24-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2024-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року м. Чернівці Справа № 600/933/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення його за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, а саме як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення його за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, а саме як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину (дітей ) віком до 18 років.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він самостійно виховує двох дітей віком до 18 років, тому має право на звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"

Підтвердженням самостійного виховання дітей позивач вважає доведеним на підставі рішень Хотинського районного суду Чернівецької області у справах № 724/1168/23 та № 724/2779/23.

Позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби до відповідача. Оскільки відповідач не звільнив його з військової служби на підставі поданого рапорту, позивач вважає бездіяльність відповідача протиправною.

За вказаною позовною заявою, ухвалою суду від 05.03.2024 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою суду витребувано з військової частини НОМЕР_1 письмові докази по справі.

Про відкриття провадження в даній адміністративній справі та призначення її до розгляду повідомлено відповідача, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, згідно якого документ доставлено до електронного кабінету відповідача 07.03.202024 о 20 год. 24 хв.

Пунктом 5 ч. 6 ст. 251 КАС України передбачено, що днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Таким чином, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про відкриття провадження в адміністративній справі.

Відповідач відзиву на позов або заяву про визнання позову до суду не надав.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступне.

Позивач є військовослужбовцем та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , яка підпорядковується та входить до складу військової частини НОМЕР_1 .

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 12.12.2015, позивач є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 04.01.2019, позивач є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач звернувся до військової частини НОМЕР_2 із рапортом, в якому просив звільнити його з військової частини НОМЕР_5 на підставі ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу через сімейні обставинами, а саме: самостійним вихованням дітей віком до 18 років.

До рапорту позивачем долучено наступні копії документів: рішення суду у справі № 724/1168/23 від 14.06.2023; ухвалу суду у справі № 724/1168/23 від 07.09.2023; рішення суду у справі № 724/2779/23 від 30.11.2023; довідки про склад сім`ї № 848 від 28.12.2023; акту обстеження матеріально побутових умов сім`ї № 849 від 28.12.2023; довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб № 850 від 28.12.2023; свідоцтва про народження ОСОБА_2 ; свідоцтва про народження ОСОБА_3 ; паспорта громадянина України ОСОБА_1 ; довідки про присвоєння ідентифікаційного коду ОСОБА_1 ; військового квитка № НОМЕР_6 .

Вказаний рапорт 11.01.2024 зареєстровано військовою частиною НОМЕР_2 за вх. № 166.

За наслідками розгляду вказаного рапорту, 16.02.2024 військова частина НОМЕР_1 листом повідомила позивача, що відсутні підстави для звільнення позивача з військової служби. До вказаного листа відповідачем долучено правова оцінка обставин, наведених у рапорті солдата ОСОБА_1 помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи - начальника юридичної групи від 08.02.2024.

У правовій оцінці, серед іншого, зазначено, що позивач не підтвердив наявність такої підстави для звільнення з військової служби як самостійне виховання дитини (дітей) віком до 18 років. Рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дітей, долучене до рапорту, свідчить про встановлення юридичного факту самостійного виховання дитини, але для інших цілей аніж звільнення з військової служби.

Вважаючи відмову щодо не звільнення з військової служби протиправною, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ст. 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Надалі, воєнний стан був неодноразово продовжений і Верховна Рада України щоразу їх затверджувала відповідними законами.

Указом Президента України № 69/2022 Про загальну мобілізацію від 24.02.2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано- Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва. Укази Президента України про мобілізацію щоразу затверджувала Верховна Рада України відповідними законами.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.92 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 ст. 2 Закону № 2232-XII передбачено зокрема такий вид військової служби, як військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Пунктом 12 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оборону України" визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З матеріалів справи видно, що позивач призваний на військову службу під час мобілізації. Проходить військову службу позивач у військовій частині НОМЕР_2 , яка підпорядковується та входить до складу військової частини НОМЕР_1 .

Водночас, як видно з матеріалів справи, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби, у зв`язку з самостійним вихованням дитини (дітей) віком до 18 років.

Правові підстави звільнення під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб під час мобілізації в особливий період врегульовано п. 2 ч. 4 ст. 26 Законом № 2232-XII.

Зокрема, підпунктом "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини, зокрема: військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Згідно з ч. 7 ст. 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення N 1153/2008).

Відповідно до п. 233 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно з абз. 4 п. 241 Положення № 1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами.

Відповідно до пункту 12.1 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за № 438/16454 (далі - Інструкція) звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

На підставі пункту 12.11 розділу XII Інструкції перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Як визначено пунктом 14.10 розділу XIV Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення (…).

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Відповідно до пункту 5 Додатку 19 Інструкції визначено Перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № та визначено, зокрема, підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» подаються:

копія аркуша бесіди;

копія рапорту військовослужбовця;

документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин;

копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Аналіз вищезазначених норм законодавства свідчить, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби, зокрема, через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин.

Для звільнення за цих обставин військовослужбовець зобов`язаний подати, зокрема, рапорт та документи, які підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, в даному спорі докази того, що позивач самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років.

Як свідчать матеріали справи, позивач, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, подав рапорт про звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини: самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років.

Як доказ самостійного виховання неповнолітніх дітей позивач, серед іншого, долучив до рапорту копії рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 14.06.2023 у справі № 724/1168/23, ухвали Хотинського районного суду Чернівецької області від 07.09.2023 у справі № 724/1168/23 та рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 30.11.2023 у справі № 724/2779/23.

Розглядом справи по суті встановлено, що рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 14.06.2023 у справі № 724/1168/23, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, позов задоволено. Шлюб між ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , який зареєстрований 05.06.2015 виконавчим комітетом Круглицької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, за актовим записом № 05 - розірвано. Неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після розірвання шлюбу залишено на самостійному утриманні та проживанні разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 07.09.2023 у справі № 724/1168/23, заяву ОСОБА_1 про роз`яснення рішення - задоволено. Роз`яснено рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 14.06.2023 у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу в частині, що неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після розірвання шлюбу залишено на самостійному вихованні батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Судом також встановлено, що ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 18.04.2024 у справі № 724/1168/23 за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 14.06.2023 та на ухвалу Хотинського районного суду Чернівецької області від 07.09.2023, прийнято відмову ОСОБА_4 від позову у справі № 724/1168/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Визнано нечинним рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 14.06.2023 та ухвалу Хотинського районного суду Чернівецької області від 07.09.2023. Закрито провадження у справі №724/1168/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 30.11.2023 у справі № 724/2779/23 за заявою ОСОБА_1 заінтересована особа ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення, заяву задоволено. Встановлено факт, самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 дітей сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 13.03.2024 у справі № 724/2779/23 за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 30.11.2023 в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 заінтересована особа ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 30.11.2023. Цією ж ухвалою суду зупинено дію рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 30.11.2023 до закінчення перегляду справи в апеляційному порядку.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 23.04.2024 у справі № 724/2779/23 за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 30.11.2023 в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 заінтересована особа ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення, зупинено апеляційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 201/5972/22.

Надаючи оцінку доводам позивача, що надані разом із рапортом про звільнення з військової служби, суд зазначає, що предметом доказування в цій справі є доведеність факту самостійного виховання військовослужбовцем дитини (дітей) віком до 18 років та, як наслідок, встановлення наявності підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану.

Між тим, суд вважає, що рішення суду про розірвання шлюбу та залишення на самостійному утриманні та проживанні неповнолітніх разом з позивачем, а також рішення суду про встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем неповнолітніх дітей не є достатніми та належними доказами обставин самостійного виховання дитини (дітей) віком до 18 років з огляду на наступне.

Частиною 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 № 2402-III (далі - Закон № 2402-III, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 15 Закону № 2402-III дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 141 Сімейного кодексу України (далі СК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами частин першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Аналіз вищезазначених положень свідчить, що розірвання шлюбу між батьками, а також встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей не скасовує обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні.

Верховним Судом в постанові від 13.06.2018 у справі № 822/2446/17 в подібних правовідносинах викладено правовий висновок (п. 51 постанови), що рішення про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з одним з батьків не доводять факт відсутності участі другого батька у вихованні дитини.

Таким чином, рішення судів про розірвання шлюбу та встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, яке позивач долучив до рапорту про звільнення з військової служби, не є належними доказами того, що він самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років, оскільки не впливає на обсяг прав та обов`язків обох батьків щодо виховання дітей, не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей.

Між тим, доказів того, що мати дітей ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлена батьківських прав, що свідчило б про самостійне виховання позивачем неповнолітніх дітей, позивачем не надано до суду.

На переконання суду, доказами, що підтверджують факт самостійного виховання дитини (дітей) віком до 18 років одним з батьків є, зокрема, свідоцтво про смерть батька або мати; рішення суду про позбавлення батьківських прав, рішення суду про визнання батька (матері) безвісти зниклим, рішення суду про оголошення батька (матері) померлим.

Вказані документи об`єктивно дозволяють підтвердити факт відсутності участі матері у вихованні дитини (дітей) та, як наслідок, наявність підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII.

Разом з тим, позивачем не пред`явлено до суду жодних документів, які б підтвердили факт відсутності участі матері ОСОБА_4 у вихованні дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 віком до 18 років, неможливості виконувати обов`язки стосовно виховання та утримання своїх дітей.

За таких обставин, суд вважає, що додані до рапорту позивачем судові рішення у справах № 724/1168/23 та № 724/2779/23 не підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме: факт самостійного виховання ним дитини (дітей) віком до 18 років.

Окрім того, звертаючись з рапортом про звільнення з військової служби, позивач не надав відповідачу інших належних та допустимих доказів, які можуть слугувати підставою для звільнення його з військової служби на підставі п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до переконання, що відповідач правомірно відмовив позивача у звільненні з військової служби на підставі п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII, оскільки останній не підтвердив наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме: самостійне виховання дітей віком до 18 років.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб`єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положення ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби на підставі п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією та Законами України, тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Доводи позивача щодо протиправної відмови відповідачем у звільненні з військової служби у спірних правовідносинах, суд відхиляє, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи позивача суд не бере до уваги, оскільки вони не спростовують правомірність непогодження відповідачем звільнення його з військової служби.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною 5 ст. 139 КАС України встановлено, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, та за відсутності понесення відповідачем судових витрат, судом розподіл судових витрат не проводиться.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 77, 90, 139, 241-243, 246 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 );

відповідач військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ).

Суддя В.К. Левицький