Справа № 160/29756/23
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 червня 2024 року м. Дніпросправа № 160/29756/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Інспекції з питань праці та зайнятості населення Дніпровської міської ради

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 року (головуючий суддя Захарчук-Борисенко Н.В.)

в адміністративній справі №160/29756/23 за позовом Інспекції з питань праці та зайнятості населення Дніпровської міської ради до відповідача Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Загребельської Дани Сергіївни,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Дніпра

про оскарження дій та скасування постанов,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Інспекція з питань праці та зайнятості населення Дніпровської міської ради, звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача Головного державного виконавця Відділу примус. виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Загребельської Дани Сергіївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Дніпра, в якому, з урахуванням уточнень, просив:

- визнати протиправними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Загребельської Дани Сергіївни щодо винесення постанов від 16.10.2023 року про відкриття виконавчого провадження (ВП №73047621) та про стягнення виконавчого збору;

- визнати протиправною та скасувати постанову від 16.10.2023 року у ВП №73047621 про відкриття виконавчого провадження;

- визнати протиправною та скасувати постанову від 16.10.2023 року у ВП №73047621 про стягнення виконавчого збору;

- визнати протиправною та скасувати постанову від 16.10.2023 року у ВП №73047621 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що державні виконавці не мають законних підстав проводити будь-яке списання коштів за виконавчими документами у справах, де боржниками є державні органи, органи місцевого самоврядування, дані повноваження належать виключно органам Казначейства. Про те, що дії виконавця, ОСОБА_1 , є протиправними свідчить і постанова про стягнення виконавчого збору. Так, постановою про стягнення виконавчого збору визначено, що стягненню підлягає виконавчий збір у розмірі 26 800грн, як за виконання рішення немайнового характеру. Однак, розмір виконавчого збору за виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/20819/22 мав розраховуватись на підставі ч. 2 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження» як за виконання рішення майнового характеру. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що постанова про стягнення витрат виконавчого провадження є аналогічно безумовною дією виконавця та за наслідками вчинених дій в ході виконавчого провадження, забезпечення організації таких дій із визначенням розміру та виду витрат виконавчого провадження згідно нормативно-правових актів Міністерства юстиції України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Вказує, що рішення у справі №160/20819/22 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є майновим, а відтак позиція суду, викладена в оскаржуваному рішенні, що рішення у справі №160/20819/22 від 01.05.2023 має зобов`язальний характер та не передбачає жодних стягнень і вірно пред`явлено до виконання, не відповідає дійсності. Крім того, виконавчий документ мав бути повернутий без прийняття до виконання, а у разі відкриття виконавчого провадження розмір виконавчого збору мав розраховуватись на підставі ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Справа розглянута в письмовому провадженні згідно ст. 311 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.10.2023 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Загребельською Даною Сергіївною відкрито ВП №73047621 на підставі виконавчого листа №160/20819/22, виданого 14.07.2023 року суддею Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_2 про зобов`язання Інспекції з питань праці та зайнятості населення Дніпровської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 31.07.2021 року до 06.02.2022 року.

16.10.2023 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Загребельською Даною Сергіївною також винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 26 800грн. та постанову про розмірі мінімальних витрат виконавчого провадження у ВП №73047621.

Позивач вважає протиправними постанови відповідача (про відкриття виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження). Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII, Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема:

виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч. 1 ст. 5 «Про виконавче провадження»).

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини 3 статті 18 вказаного Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що позивач з посиланням на ч.2 ст. 6 ЗУ «Про виконавче провадження» наголошує, що державний виконавець не мав права відкривати ВП на підставі виконавчого листа №160/20819/22, виданого 14.07.2023 року суддею Дніпропетровського окружного адміністративного суду, оскільки саме орган Казначейства у даному випадку здійснює безспірне списання коштів.

З цього приводу слід зазначити наступне.

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, рішення про стягнення коштів за час роботи стягувача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі при звільненні з такої посади, виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

При цьому, частиною 4 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що органи та установи, зазначені в частинах 1-3 цієї статті, не є органами примусового виконання.

Відповідно до пункту 12 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетними установами є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських організацій Інспекція з питань праці та зайнятості населення Дніпровської міської ради, яка виступає боржником у виконавчому листі Дніпропетровського окружного адміністративного суду №160/20819/22 від 14.07.2023 року, за організаційно-правовою формою є органом місцевого самоврядування.

При цьому, абзацами 1, 2 підпункту 1 пункту 9 Бюджетного кодексу України, встановлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого, постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року №215 (Положення №215) Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (пп.3 п.4 Положення №215).

Водночас, згідно частин 1-3 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відтак, порядок виконання таких рішень за якими боржник має вчинити певні дії, регулюється Законом України «Про виконавче провадження».

До рішень немайнового характеру, які підлягають примусовому виконанню, належать рішення зокрема щодо зобов`язання боржника особисто вчинити певні дії на користь стягувача чи утриматися від здійснення таких дій.

Немайновий характер відповідно наявний коли боржнику необхідно вчинити певні дії чи утриматись від вчинення певних дій, а майновий характер може бути лише в тому разі, коли виконавчим документом визначено стягнення з боржника певної заборгованості, сум, наприклад, аліментів, заборгованість по заробітній платі.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.05.2023 року по

справі №160/20819/22 зобов`язано Інспекцію з питань праці та зайнятості населення Дніпровської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 31.07.2021 року до 06.02.2022 року.

Разом з тим, відповідач вказує, що рішення суду по справі №160/20819/22 має зобов`язальний характер та не передбачає жодних стягнень.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вищевказане рішення суду не містить зазначення конкретної суми середнього заробітку, який підлягає стягненню, а містить зобов`язання нарахувати його та виплатити.

Отже, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.05.2023 року у справі №160/20819/22 пред`явлене вірно до виконання стягувачем за виконавчим листом №160/20819/22, виданого Дніпропетровським окружним адміністративним судом 14.07.2023 року до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

В кожному випадку за наслідками виконання виконавчого документа за яким необхідно боржнику здійснити нарахування та виплату стягувачу коштів чи то за стягненням безпосередньо визначеної у рішенні судом, стягувач відповідно має наслідки зміни його майнового стану, та такі твердження позивача щодо майнових інтересів стягувача не визначають характер виконання рішення суду за предметом пред`явленого виконавчого документа до виконання, та саме резолютивна частина вказаного вище рішення суду визначає та покладає на сторону по справі відповідні дії, обов`язки чи утримання від вчинення певних дій.

Належних та достатніх доказів протилежному матеріали справи не містять (позивачем до суду не надано).

Також, згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Зокрема, частиною 3 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII визначено, що за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ч. 4 ст. 27 ЗУ №1404-VIII).

Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Частина 5 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII визначає випадки коли виконавчий збір не стягується.

Слід зазначити, що стягнення виконавчого збору, крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується, пов`язується з початком примусового виконання.

Примусове виконання державний виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, відтак одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору та винести постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 13.02.2019 року у справі №295/13991/16-а, від 20.02.2019 року у справі №712/5014/17, від 28.01.2021 року у справі №640/24233/19.

Згідно із ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.

Отже, стягнення виконавчого збору одночасно з відкриттям виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця.

Саме тому на час відкриття виконавчого провадження у державного виконавця відсутні законні підстави для того, щоб не вирішувати питання про стягнення виконавчого збору за виконавчим документом.

Згідно із частиною 8 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року №512/5 (Інструкція №512/5) про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження (ст. 42 ЗУ №1404-VІІІ).

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

Пунктом 2 розділу VI Інструкції №512/5 визначено, що витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження.

Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Отже, приписами ст. 27, ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ та положеннями Інструкції №512/5 чітко визначено обов`язок державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору при надходженні виконавчого документа державному виконавцю одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження та про стягнення витрат виконавчого провадження.

Як наслідок, постанова про стягнення витрат виконавчого провадження є аналогічно безумовною дією виконавця та за наслідками вчинених дій в ході виконавчого провадження, забезпечення організації таких дій із визначенням розміру та виду витрат виконавчого провадження згідно нормативно-правових актів Міністерства юстиції України. Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Виходячи з результатів апеляційного перегляду не підлягають розподілу витрати у справі.

Керуючись ст. 241-245, 250, 272, 287, 311, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Інспекції з питань праці та зайнятості населення Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 27.06.2024 та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова