Справа № 580/513/24
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2024-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/513/24 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Гаврилюк В.О.,
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Костюк Л.О., Файдюка В.В.

при секретарі Литвин С.В.

за участю:

позивача: Онищенка В.А.

представника позивача: Алексєєнка М.Г.

представників відповідача: Вахатової І.О., Чумак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Державної міграційної служби України та Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби (далі по тексту - відповідач, ДМС України, Центрально-південне міжрегіональне управління ДМС) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ дмс України від 13.12.2023 № 363-кт «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 , на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації посаді заступника начальника Управління - начальника відділу УДМС у Черкаській області в Центрально-південному міжрегіональному управлінні Державної міграційної служби, з 15.12.2023;

- стягнути з Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи, з 15.12.2023;

- стягнути з ДМС України на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду в розмірі 30000 грн;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 , на посаді рівнозначної категорії І кваліфікації посаді заступника начальника Управління начальника відділу УДМС у Черкаській області в Центрально-південному міжрегіональному управлінні Державної міграційної служби та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року зазначений адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної міграційної служби України від 13.12.2023 № 363-кт «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації посаді заступника начальника Управління начальника відділу УДМС у Черкаській області в Центрально-південному міжрегіональному управлінні Державної міграційної служби з 15 грудня 2023 року.

Стягнуто з Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 59 790 грн. 72 коп., з утриманням із вказаної суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідачі подали апеляційні скарги, в яких просили скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представника відповідача, які з`явилися у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково, оскаржуване рішення змінити, а в іншій частині залишити без змін, виходячи з наступного.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд апеляційної інстанції, дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , починаючи з 18.04.2012 року, працював в Управлінні ДМС України в Черкаській області.

Починаючи з 05.08.2016, позивач призначений на посаду заступника начальника управління начальника відділу у справах іноземців та осіб без громадянства.

У зв`язку із утворенням, як юридичної особи публічного права, - Центрально-південного міжрегіонального управління ДМС в порядку реорганізації шляхом злиття Управління ДМС в Кіровоградській області та Управління ДМС в Черкаській області, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2023 № 569 «Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби», за підписом голови ДМС України, ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення від 11.07.2023 № 10.2/967-23 (дата ознайомлення 11.07.2023), у зв`язку із реорганізацією Управління ДМС в Черкаській області, на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», з урахуванням абзацу 1 частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Додатково ДМС повідомила, що особи, звільнені з посад державної служби у період дії воєнного стану, протягом одного року після припинення чи скасування воєнного стану можуть бути прийняті на рівнозначні або нижчі посади державної служби та служби в органах місцевого самоврядування без проведення конкурсу, з урахуванням вимог частини десятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

28.09.2023 ДМС України прийнято наказ № 256-кт «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до якого, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Управління начальника відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління ДМС в Черкаській області, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30.11.2023 року у справі № 580/9838/23 визнано протиправним та скасовано наказ ДМС України від 28.09.2023 № 256-кт «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління начальника відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, з 29.09.2023. Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління - начальника відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, з 29.09.2023.

На виконання вказаного рішення суду, ДМС України прийнято наказ від 06.12.2023 № 336-кт «Про поновлення на посаді державної служби ОСОБА_1 », яким поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління начальника відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, з 29.09.2023.

Листом від 07.12.2023 ДМС України запропоновано ОСОБА_1 для переведення рівнозначну посаду державної служби, відповідно до професійної підготовки та професійної компетентності - начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (робоче місце: м. Покровськ, вул. Кармелюка, 2), наявну в системі Державної міграційної служби України. Позивач ознайомлений із вказаною заявою 07.12.2023.

09.12.2023 позивач звернувся до ДМС України із заявою, в якій повідомив, що є особою з інвалідністю та надав довідку до акта огляду МСЕК серії 10 ААА № 256494 від 26.01.2011 року. Просив врахувати дані обставини при прийняті рішення по суті пропозиції посади державної служби.

Листом від 11.12.2023 № 10/1754-23 ОСОБА_1 повідомив ДМС України, що оскільки він є особою з інвалідністю, переведення його, як державного службовця, в іншу місцевість, в силу приписів вказаної законодавчої норми, не допускається взагалі, а тому пропозиція посади державної служби в іншій місцевості є такою, що суперечить чинному законодавству.

Листом від 12.12.2023 № 3501.7/16080-23 Центрально-південне міжрегіональне управління ДМС запропонувала позивачу для переведення наявну у Центрально-південному міжрегіональному управлінні ДМС нижчу посаду державної служби, відповідно до професійної підготовки головного спеціаліста відділу міграційного контролю № 2 у м. Черкаси Управління міграційного контролю по протидії нелегальній міграції та реадмісїї Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби.

ДМС України прийнято наказ від 13.12.2024 № 363-кт «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до якого, 14.12.2023 звільнено позивача з посади заступника начальника Управління начальника відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління ДМС в Черкаській області, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (далі по тексту - оскаржуваний наказ).

Вважаючи оскаржуваний наказ про звільнення протиправним, а своїх права, свободи та законні інтереси порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог дійшов висновку, що оскаржуваний наказ є протиправним, оскільки під час його прийняття ДМС України не дотримався процедури звільнення державного службовця, встановленої Законом України «Про державну службу», а також не довів вжиття достатніх заходів з метою пропозиції позивачу рівнозначної посади державної служби.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції в цій частині, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, проте вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині поновлення позивача на посаді, яку обіймав останній перед звільненням.

Правовими положеннями ч. 1 ст. 308 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі по тексту - Закон № 889-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону № 889-VIII, цей Закон регулює відносини, що виникають, у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Підстави для припинення державної служби визначені ст. 83 Закону № 889-VIII, відповідно до п. 4 ч. 1 якої державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно п. 1 ч. 1 статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, реорганізація державного органу.

Відповідно до ч. 3 статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби, відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Аналіз вказаних положень вказує на те, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, реорганізація державного органу.

У такому випадку ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII визначає чітку процедуру звільнення державного службовця, до якої входить обов`язок суб`єкта призначення або керівника державної служби попередити державного службовця про наступне звільнення у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення має бути запропонована державному службовцю інша рівнозначна посада державної служби або, як виняток, нижча посада державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

У свою чергу звільнення державного службовця, у зв`язку із реорганізацією державного органу, можливе виключно за наявності двох умов:

- відсутності можливості запропонувати відповідні посади

- або у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення суду у справі № 580/9838/23 ОСОБА_1 був поновлений на посаді заступника начальника Управління начальника відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління ДМС України в Черкаській області, з 29.09.2023 року, згідно наказу від 06.12.2023 № 336-кт. Проте, в подальшому позивач був звільнений із вказаної посади, 14.12.2023 року.

Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних доказів попередження позивача, після його поновлення на посаді, про наступне звільнення у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Крім того, процедура звільнення позивача з посади, зокрема, вручення позивачу попередження про наступне звільнення від 11.07.2023 № 10.2/967-23, як одного з етапів такої процедури, завершилась прийняттям наказу про звільнення позивача від 28.09.2023 № 256-кт, оцінку якому надав суд під час розгляду справи № 580/9838/23.

Таким чином, після поновлення ОСОБА_1 на посаді відповідач, згідно вимог ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII, був зобов`язаний попередити позивача про наступне звільнення, у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів із пропозицією відповідної посади.

Зазначені обставини не заперечують відповідачами та не спростовані останніми під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, що ОСОБА_1 , після поновлення на посаді, не було належним чином повідомлено про наступне звільнення, шляхом попередження, як це передбачено нормами чинного законодавства.

Посилання апелянта про відсутність визначення форми попередження, після поновлення на посаді, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII визначена умови вручення попередження про наступне звільнення, а саме: форма (письмова) так і строк вручення (не пізніше ніж за 30 календарних днів до звільнення).

Щодо запропонованих ОСОБА_1 , посад, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, 07.12.2023 ДМС України запропоновано ОСОБА_1 посаду начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області.

Водночас, згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААА № 256494 від 26.01.2011 позивач є особою з інвалідністю ІІІ групи, встановленої безтерміново.

Згідно ч. 3 ст. 41 Закону № 889-VIII не допускається переведення в іншу місцевість державного службовця, який у встановленому законодавством порядку визнаний особою з інвалідністю.

Таким чином, обґрунтованими є доводи позивача, що пропозиція ДМС України вищевказаної посади не могла бути реалізована в силу прямої вказівки Закону, через інвалідність ОСОБА_1 .

Крім того, листом від 12.12.2023 № 3501.7/16080-23 Центрально-південне міжрегіональне управління ДМС запропонувало позивачу для переведення нижчу посаду державної служби головного спеціаліста відділу міграційного контролю № 2 у м. Черкаси Управління міграційного контролю по протидії нелегальній міграції та реадмісїї Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що приписи ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII встановлюють обов`язок суб`єкта призначення або керівника державної служби запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Отже, пропозиція нижчої посади державної служби є винятковим випадком, що пов`язаний із відсутністю рівнозначної посади державної служби.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що у штатному розписі Центрально-південного міжрегіонального управління ДМС на 2023 рік передбачене управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства, у складі якого наявні зокрема керівні посади: начальника управління, заступника начальника управління начальника відділу, заступника начальника відділу, які, з огляду на займану позивачем раніше посаду, могли бути запропоновані останньому, відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, проте відповідачами зазначене здійснено не було (а.с.87-93).

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що під час прийняття оскаржуваного наказу від 13.12.2023 № 363-кт «Про звільнення ОСОБА_1 » ДМС України не було дотримано процедури звільнення державного службовця, встановленої Законом України «Про державну службу», а також не доведено належними доказами вжиття достатніх заходів, з метою пропозиції позивачу рівнозначної посади державної служби.

Зазначене є самостійною та достатньою підставою для визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу ДМС України від 13.12.2023 № 363-кт «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Встановлення судом факту незаконного звільнення позивача і, як наслідок, поновлення його на посаді, є нерозривними складовими одного процесу із захисту порушеного права, що співпадають у часі.

Відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що поновлення позивача має відбутися в Центрально-південному міжрегіональному управлінні Державної міграційної служби, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні, з огляду на наступне.

Так, згідно ч. ч. 1, 2 постанови від 06.06.2023 № 569 Кабінет Міністрів України постановив утворити як юридичну особу публічного права Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, реорганізувавши шляхом злиття Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області та Управління Державної міграційної служби в Черкаській області. Установив, що Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби є правонаступником майна, прав та обов`язків Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області та Управління Державної міграційної служби в Черкаській області.

Таким чином, Центрально-південне міжрегіональне управління ДМС є правонаступником майна, прав та обов`язків Управління Державної міграційної служби в Черкаській області.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 15.12.2023 внесено запис про припинення Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області та зареєстровано Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби ().

Натомість, позивача було звільнено, відповідно до оскаржуваного наказу ДМС України № 363-кт від 31.12.2023 року, з посади заступника начальника Управління - начальника відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області. Зазначене не заперечується сторонами.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про протиправність оскаржуваного наказу, відповідно до норм чинного законодавства.

Проте, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відновлення прав позивача має відбутися шляхом поновлення останнього в новоствореному Центрально-південному міжрегіональному управлінні ДМС на рівнозначній посаді, адже зазначене питання ще не вирішувалося апелянтами, відповідно до встановленого законодавством порядку.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст. 235 та статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, єдиним можливим рішенням суду є поновлення такого працівника на займаній або прирівняної до займаної посади.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що після поновлення позивача на посаді заступника начальника Управління - начальника відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, ДМС України має розглянути питання про подальше здійснення позивачем державної служби, відповідно до норм чинного законодавства та висновків зазначених в цій постанові.

З огляду на вищевказані обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що права позивача підлягають захисту шляхом поновлення ОСОБА_1 в Управлінні Державної міграційної служби України в Черкаській області на посаді заступника начальника Управління - начальника відділу у справах іноземців та осіб без громадянства, з 14.12.2023, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з абзацом 3 пункту 3 Порядку № 100 При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Пункт 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу визначається шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів, що минули починаючи з дня незаконного звільнення, по день прийняття судом рішення про поновлення на роботі.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, оскільки ОСОБА_1 вперше був звільнений у вересні 2023 року, а в грудні 2023, тобто після поновлення на роботі, відпрацював лише 8 днів (з 06.12.2023 по 14.12.2023), середньоденна заробітна плата обчислюється виходячи з розміру заробітної плати, нарахованої позивачеві за липень та серпень 2023 року (як останні два відпрацьовані місяці).

Згідно довідки Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 10.10.2023 № 05/79-23, сума заробітної плати ОСОБА_1 за липень та серпень 2023 року склала 38 954,35 грн. Згідно довідки Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 19.10.2023 № 7101.10-8904/71.2-23 сума відпрацьованих позивачем днів за липень та серпень 2023 року склала 43 (21 та 22).

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає 905,92 (38954,35/43) грн.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 15 грудня 2023 року по 21 березня 2024 року.

Кількість днів вимушеного прогулу, які підлягають оплаті за період з 15 грудня 2023 року по дату прийняття рішення в цій справі складає 66 днів.

Таким чином, у зв`язку з незаконним звільненням позивача, з Центрально-південного міжрегіонального управління ДМС, як правонаступника Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 59 790,72 грн (66 х 905,92 грн.) середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, в даному випадку, існує необхідність допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Щодо відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з ДМС України на користь позивача моральної шкоди в сумі 30000,00 грн, колегія суддів апеляційної інстанції не надає правової оцінки, оскільки позивач в даному випадку не є апелянтом по справі.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч.2 ст. 317 КАС України).

Отже, у даному випадку, для належного та ефективного захисту порушених прав та законних інтересів позивача, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність змінити рішення суду першої інстанції в частині поновлення позивача на посаді в Центрально-південному міжрегіональному управлінні ДМС, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, у зв`язку з вищенаведеними обставинами справи, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист (ч.1 ст. 5 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 8 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянтів не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає в частині зміні, відповідно апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державної міграційної служби України та Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби - задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року - змінити у резолютивній частині та викласти у такій редакції:

Абзац третій:

«Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління - начальника відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, з 14 грудня 2023 року».

В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Л.О. Костюк

В.В. Файдюк

Повний текст виготовлено 15.07.2024 року