Справа № 200/513/24
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2024-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2024 року справа №200/513/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року у справі № 200/513/24 (головуючий І інстанції Кониченко О.М.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - відповідач), в якому, з урахуванням уточненого позову, просила: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №2 від 15.01.2024 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я, згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву від 07.01.2024 року щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із зарахуванням до стажу роботи у подвійному розмірі, відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», роботу на посаді лікаря-інтерна в Донецькому обласному шкірно-венерологічному диспансері з 01.08.1996 року по 29.07.1997 року; роботу в закладі охорони здоров`я «Комунальне некомерційне підприємство «Мар`їнська центральна районна лікарня» на посаді лікаря-дерматовенеролога дерматовенерологічного кабінету з 01.08.1997 року по 30.10.2004 року; роботу в закладі охорони здоров`я «Комунальне некомерційне підприємство «Курахівська міська лікарня» на посаді лікаря-дерматовенеролога дерматовенерологічного кабінету з 01.11.2004 року по 30.04.2022 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 15.01.2024 №2 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 ; визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 09.02.2024 №42 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 ; зобов`язано Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.01.2024 року про призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення», із зарахуванням до стажу роботи у подвійному розмірі, відповідно до статті 60 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення», роботу на посаді лікаря-інтерна в Донецькому обласному шкірно-венерологічному диспансері з 01.08.1996 року по 29.07.1997 року; роботу в закладі охорони здоров`я «Комунальне некомерційне підприємство «Мар`їнська центральна районна лікарня» на посаді лікаря-дерматовенеролога дерматовенерологічного кабінету з 01.08.1997 року по 30.10.2004 року; роботу в закладі охорони здоров`я «Комунальне некомерційне підприємство «Курахівська міська лікарня» на посаді лікаря-дерматовенеролога дерматовенерологічного кабінету з 01.11.2004 року по 08.10.2006 року та з 31.07.2009 по 30.04.2022 року, з урахуванням висновків суду викладених у рішенні; відмовлено в задоволенні іншої частини позовних вимог.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального, процесуального права, просив скасувати рішення суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволені позову.

Апелянт вважає правомірними спірні рішення від 15.01.2024 №2, від 09.02.2024 №2 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років через відсутність у позивача необхідного спеціального стажу 26 років 6 місяців, враховуючи вимоги пункту 2-1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону № 1058 та п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

До спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років не зараховано в подвійному розмірі періоди роботи з 01.08.1997 по 30.10.2004 та з 01.11.2004 по 10.10.2017 на посаді лікаря-дерматовенеролога дерматовенерологічного кабінету, оскільки не надано довідку закладу охорони здоров`я, яка підтверджує, що заявниця працювала з хворими на патології, зазначені в наказі та відсутні відомості про перебування у відпустках без збереження заробітної плати та у відпустках по догляду за дитиною до досягнення нею 3 (6-ти)- річного віку.

Крім цього, довідка від 03.10.2023 №115, яка видана федеральною державною бюджетною освітньою установою вищої освіти «Донецький державний медичний університет імені М. Горького», не взята до уваги, оскільки вона видана навчальним закладом рф та не проставлений апостиль компетентного органу держави, в якій цей документ був складений, передбачений статтею 4 Конвенції, що скасовує вимоги легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволені.

Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, який листом повідомив, що зазначена справа зареєстрована через «ЄСІТС», тому в паперовому вигляді відсутня, електронну картку справи можна отримати, витребував справу з ЦБД КП «Діловодство спеціалізованого суду».

За ч.ч. 1, 4 ст. 18 КАС України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система. Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

За пп. 15 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України подання, реєстрація, надсилання процесуальних та інших документів, доказів, формування, зберігання та надсилання матеріалів справи здійснюються в паперовій формі (пп. 15.1); розгляд справи у суді здійснюється за матеріалами справи у паперовій формі (пп. 15.3).

Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України).

Процесуальні та інші документи і докази в паперовій формі зберігаються в додатку до справи в суді першої інстанції та у разі необхідності можуть бути оглянуті учасниками справи чи судом першої інстанції або витребувані судом апеляційної чи касаційної інстанції після надходження до них відповідної апеляційної чи касаційної скарги (ч. 10 ст. 18 КАС України).

За пп. 5.2 п.5 розділу І Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, електронна копія паперового документа - документ в електронній формі, що містить візуальне подання паперового документа, отримане шляхом сканування (фотографування) паперового документа. Відповідність оригіналу та правовий статус електронної копії паперового документа засвідчуються кваліфікованим електронним підписом особи, що створила таку копію.

Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, відзиву, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Позивач 7 січня 2024 року через особистий кабінет на порталі електронних послуг Пенсійного фонду України подала заяву про призначення пенсії за вислугу років.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №2 від 15.01.2024 року про відмову в призначенні пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років, враховуючи вимоги пункту 2-1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону № 1058 та пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки відсутній необхідний спеціальний стаж станом на 10.10.2017 - 26 років 6 місяців, в наявності 18 років 13 днів. До спеціального стажу в подвійному розмірі згідно статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не зараховано періоди роботи згідно наданих довідок від 01.07.2021 №35 та від 29.05.2023 №4, оскільки в довідках не зазначено періоди знаходження у відпустках без збереження заробітної плати та по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.

Згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 09.02.2024 №42, прийнятого на заміну рішення від 15.01.2024 №2, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років за відсутності необхідного спеціального стажу станом на 10.10.2017 - 26 років 6 місяців, в наявності 21 рік 1 місяць; до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років не зараховано в подвійному розмірі періоди роботи з 01.08.1997 по 30.10.2004 та з 01.11.2004 по 10.10.2017 на посаді лікаря-дерматовенеролога дерматовенерологічного кабінету, оскільки не надано довідку закладу охорони здоров`я, яка підтверджує, що заявниця працювала з хворими на патології, зазначені в наказі та відсутні відомості про перебування у відпустках без збереження заробітної плати та у відпустках по догляду за дитиною до досягнення нею 3 (6-ти)-річного віку; довідка від 03.10.2023 №115, яка видана федеральною державною бюджетною освітньою установою вищої освіти «Донецький державний медичний університет імені М. Горького», не взята до уваги, оскільки вона видана навчальним закладом російської федерації та не проставлений апостиль компетентного органу держави, в якій цей документ був складений, передбачений статтею 4 Конвенції, що скасовує вимоги легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961, поряд з цим, період з 01.08.1996 по 19.06.1997 (дата наказу про звільнення) зараховано до страхового та спеціального стажу на підставі запису в трудовій книжці.

Отже, відповідачем у подвійному розмірі до спеціального стажу позивача, що дає право на пенсію за вислугу років, не зараховано періоди роботи з 20.06.1997 року по 29.07.1997 року, з 01.08.1997 року по 30.10.2004 року, з 01.11.2004 року по 10.10.2017 року.

Трудовий стаж позивача набутий у спірні періоди роботи підтверджується відомостями трудової книжки НОМЕР_1 від 09.10.1987 року, згідно записів якої:

- у період з 01.08.1996 року по 29.07.1997 року позивач працювала на посаді лікаря-інтерна для проходження інтернатури по дерматовенерології в Обласному шкірно-венерологічному диспансері;

- у період з 01.08.1997 року по 30.10.2004 року позивач працювала на посаді лікаря-дерматолога у Мар`їнській районній лікарні;

- у період з 01.11.2004 року по 10.10.2017 року позивач працювала на посаді лікаря дерматовенеролога у Курахівській міській лікарні, у тому числі з 22.11.2004 року по 01.12.2005 року на 0.25 ставки лікаря кабінету СНІД.

Згідно довідки КНП «Мар`їнська центральна районна лікарня» від 02.02.2021 року № 35, позивач працювала у Мар`їнській центральній районній лікарні лікарем-дерматовенерологом дерматовенерологічного кабінету з 01.08.1997 року по 30.10.2004 року, згідно Закону України «Про внесення змін до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 10.07.2003 року час роботи в дерматовенерологічних кабінетах зараховується в стаж роботи в подвійному розмірі.

Згідно довідки КНП «Курахівська міська лікарня» від 29.05.2023 року № 4, позивач працювала у Курахівсвкій міській лікарні лікарем дерматовенерологом дерматовенерологічного кабінету з 01 листопада 2004 року по теперішній час (29.05.2023), згідно Закону України «Про внесення змін до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 10.07.2003 року час роботи в дерматовенерологічних кабінетах зараховується в стаж роботи в подвійному розмірі.

Згідно листа КНП «Курахівська міська лікарня» від 12.09.2023 року № 01-17/830 адресованого заступнику Головного управління Пенсійного фону України в Донецькій області, згідно архівних даних по заробітній платі з 09.10.2006 року по 30.07.2009 року ОСОБА_1 не працювала, знаходилась у декретній відпустці по догляду за дитиною до 3-х років; архівних даних по персоніфікації не знайдено, з`ясувати причину відсутності даних щодо спецстажу за період з листопада 2004 року по червень 2013 року немає можливості, документи в архіві відсутні.

Згідно листа КНП «Курахівська міська лікарня» від 02.11.2023 року № 01-17/1021, адресованого позивачу, з 18.03.2022 року позивач перебуває у відпустці без збереження заробітної плати; згідно штатного розкладу та умов, передбачених Колективними договорами (відповідно до підпункту 2.4.5 Наказу МОЗ України від 05.10.2005 року № 308/519), під час виконання посадових обов`язків лікаря дерматовенеролога ОСОБА_1 отримувала надбавку в розмірі 15 % від посадового окладу за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці.

Згідно ст. 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються виплати: пенсія за віком.

За ч.ч. 2, 4 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Згідно п. 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

За п. 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

За преамбулою Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії, згідно із Законом № 3108-IV від 17.11.2005 в редакції Закону № 2148-VIII від 03.10.2017.

Згідно п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону № 1788-XII в редакції Закону№ 911-VIII від 24.12.2015, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Рішенням Конституційного Суду № 2-р/2019 від 04.06.2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII; визначено, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відтак, положення п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII з 04.06.2019 року підлягають застосуванню до спірних правовідносин у редакції, чинній до внесення змін до цієї норми Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, яка була викладена наступним чином: «Право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку».

Постановою КМУ від 4 листопада 1993 року № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, до розділу 2 «Охорона здоров`я» віднесено:

- заклади і установи: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри;

- посади: лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).

Отже, п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII у належній редакції встановлює вимогу щодо наявності спеціального стажу лікаря від 25 до 30 років незалежно від віку.

Згідно ст. 48 Кодексу законів про працю України (в редакції чинній на час внесення до трудової книжки позивача відомостей про роботу в спірні періоди, надалі - КЗППУ), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

За ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання ст. 62 Закону № 1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» затвердив Порядок № 637.

За п. 1 Порядку № 637 (в редакції чинній на момент внесення записів щодо спірних періодів до трудової книжки позивача) визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно п. 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

За п. 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.

Отже, у разі відсутності в трудовій книжці записів про роботу, такий стаж встановлюється на підставі інших документів, уточнюючих довідок, відомостей та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

Крім того, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 27.02.2020 у справі №577/2688/17, від 31.03.2020 у справі №446/656/17, від 21.05.2020 у справі №550/927/17.

Суд зазначає, що записи трудової книжки для зарахування періодів роботи до спеціального стажу мають містити відомості, які надають органу, що здійснює призначення пенсії, можливість ідентифікувати період роботи як такий, що підлягає зарахуванню до спеціального стажу без надання уточнюючої довідки та інших документів, визначених законодавством.

До таких відомостей слід віднести найменування професії, яке визначена Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженому постановою КМУ від 4 листопада 1993 року № 909.

Статтею 60 Закону № 1788-ХІІ передбачено пільги по обчисленню стажу за роботу в деяких медичних закладах.

Згідно цієї норми робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

За матеріалами справи судом встановлено, що записами трудової книжки позивача підтверджується робота позивача на посаді лікаря-інтерна у період з 01.08.1996 року по 29.07.1997 року та проходження інтернатури по дерматовенерології в Обласному шкірно-венерологічному диспансері.

Відповідачем 1 частково враховано цей період як до страхового так і до спеціального стажу з 01.08.1996 року по 19.06.1997 року, тобто по дату наказу про звільнення.

Згідно п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Суд зазначає, що запис трудової книжки, що підтверджує спірний період роботи, не містить ознак, що можуть вказувати на його недостовірність, поряд з цим, у суду та сторін відсутній первинний документ, а саме наказ № 82-к від 19.06.1997 року (протилежне сторонами суду не повідомлялось), що унеможливлює встановити відповідність дати видання наказу даті запису трудової книжки.

Виходячи з аналізу п. 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, видання наказу про звільнення раніше за дату звільнення його приписам не суперечить, оскільки він встановлює передування винесення наказу про звільнення даті звільнення та зобов`язує роботодавця внести запис про звільнення до трудової книжки не пізніше дати звільнення.

В постанові Верховного Суд від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 суд касаційної інстанції підтримав висновок, згідно якого, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, в свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком.

Згідно правової позиції Верховного Суду в постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення, неналежний порядок ведення та заповнення будь-якої документації з вини підприємства. Існуючий недолік не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист.

Отже, відповідач протиправно не зарахував період роботи позивача з 01.08.1996 року по 29.07.1997 року до спеціального стажу у повному обсязі.

Щодо зарахування періодів роботи позивача з 01.08.1996 року по 29.07.1997 року, з 01.08.1997 року по 30.10.2004 року, з 01.11.2004 року по 30.04.2022 року до спеціального стажу у подвійному розмірі.

Відповідач, відмовляючи у зарахуванні спірних періодів керувався тим, що позивачем не надано доказів, що у зазначені періоди вона працювала з хворими на патології, зазначені в наказі Міністерства охорони здоров`я України від 19.07.1995 №133 «Про затвердження Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб» (далі - наказ № 133).

При цьому, органи ПФУ керуються листом МОЗ України від 15.02.2006 року № 10.03.68/286, у якому було надано роз`яснення ПФУ, що робота медичних працівників у шкірно-венерологічних диспансерах, відділеннях, кабінетах, палатах, які працюють з хворими на небезпечні інфекційні хвороби, повинна зараховуватись до стажу їх роботи у подвійному розмірі.

За ст. 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»:

- інфекційні хвороби - це розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення;

- небезпечні інфекційні хвороби - інфекційні хвороби, що характеризуються важкими та (або) стійкими розладами здоров`я в окремих хворих і становлять небезпеку для їх життя та здоров`я.

За ст. 7 цього Закону лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров`я, заснованих у встановленому законодавством порядку на приватній формі власності.

Лікуванням хворих на інфекційні хвороби можуть займатися особи, які мають медичну освіту та відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, у тому числі особи, які в установленому порядку займаються приватною медичною практикою.

Згідно наказу № 133 до особливо небезпечних інфекційних хвороб віднесено синдром набутого імунодефіциту (СНІД), ВІЛ-інфекції, до небезпечних - сифіліс, гонорею та інші, лікування яких віднесено до дерматовенерологічного профілю.

Згідно МКХ-10 (міжнародний класифікатор хвороб), до Класу I. «Деякі інфекційні та паразитарні хвороби (A)», віднесено інфекційні хвороби, що передаються переважно статевим шляхом (A50A64), у тому числі сифіліс, гонококова інфекція, хламідійні інфекції, герпевірусні інфекції та інші.

За ч. 1 ст. 21 Закону України «Про протидію поширенню хвороб, зумовлених вірусом імунодефіциту людини (ВІЛ), та правовий і соціальний захист людей, які живуть з ВІЛ» від 12 грудня 1991 року № 1972-XII, працівникам, зайнятим у сфері надання медичної допомоги людям, які живуть з ВІЛ, лабораторною діагностикою ВІЛ-інфекції, проведенням наукових досліджень з використанням інфікованого матеріалу, виробництвом біологічних препаратів для діагностики, лікування та профілактики ВІЛ-інфекції, надається право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Наказом МОЗ України від 07.06.2004 № 286, чинним на час роботи позивача на посаді лікаря-дерматовенеролога, затверджено Примірне положення про лікаря-дерматовенеролога, у п.п. 1.1., 1.3., 1.4., 2.1., 2.2., 2.6. якого зазначено, що лікар-дерматовенеролог - спеціаліст з медичною освітою зі спеціальності "лікувальна справа", який пройшов первинну спеціалізацію з дерматовенерології (інтернатура, курси спеціалізації) та отримав сертифікат лікаря-спеціаліста. Лікарі, які не пройшли вказаної підготовки до роботи не допускаються.

Лікар-дерматовенеролог здійснює свою діяльність в державних, комунальних, відомчих медичних закладах, а при наявності ліцензії МОЗ України в недержавних медичних закладах, а також в порядку приватної практики.

Лікар-дерматовенеролог веде прийом населення з дерматовенерології (для дітей - лікар-дерматовенеролог дитячий).

Обов`язки лікаря-дерматовенеролога:

- Організація безпосереднього надання дерматовенерологічної допомоги населенню.

- Здійснення клініко-діагостичної, лікувально-профілактичної, диспансерної, реабілітаційної діяльності з використанням необхідних сучасних методів клінічної діагностики та лікування.

- Впровадження в практику роботи шкірно-венерологічних та інших ЛПЗ новітніх методів діагностики, лікування та профілактики шкірних хвороб та інфекцій, які передаються статевим шляхом.

Водночас, ст. 60 Закону № 1788-ХІІ установлено пільги по обчисленню стажу за роботу в деяких медичних закладах, зокрема, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних(!) закладах (відділеннях) охорони здоров`я.

Крім того, ця норма не містить посилань виключно на особливо небезпечні, небезпечні інфекційні та паразитарні хвороби.

Відповідач керуючись листом МОЗ, який на відміну від ст. 60 Закону № 1788-ХІІ суттєво обмежує права особи, яка претендує на призначення пенсії з урахуванням цієї норми, вимагає від позивача надання доказів роботи саме із захворюваннями із Переліку, затвердженого Наказом № 133 (небезпечними, особливо небезпечними).

Спільним листом від 29.12.2005 року Міністерства охорони здоров`я України № 10.01.09/2606, Міністерства праці та соціальної політики України № 625/01/15-05/039-6 та Пенсійного фонду України № 16918/02-20, надано роз`яснення щодо зарахування до стажу роботи у подвійному розмірі часу роботи у протитуберкульозних закладах, а також у кабінетах інфекційних захворювань.

Згідно роз`яснень Міністерства охорони здоров`я України від 27 січня 2010 року №05.03-18-54/973 «інфекційний заклад (відділення)» є заклад (відділення), де надають медичну допомогу хворим на інфекційні хвороби або працюють з матеріалом, який містить або потенційно інфікований збудниками інфекційних хвороб.

Крім того, відповідачем було також залишено поза увагою, що згідно записів трудової книжки позивач працювала з 22.11.2004 року по 01.12.2005 року на 0.25 ставки лікаря кабінету СНІД.

Верховний Суд в постанові від 10 січня 2024 року у справі № 240/4894/23 дійшов висновку що загальноприйнято вважати, що принцип тлумачення закону на користь особи є однією з основних засад правової системи, яка вказує, що суди повинні намагатися тлумачити закони та його норми в такий спосіб, щоб максимально захищати права та інтереси фізичної особи.

Цей принцип також часто відомий як «in dubio pro persona» або «in dubio pro homine» (латинською мовою), що означає «у вагомих сумнівах - на користь людини».

Важливо також відзначити, що принцип тлумачення закону на користь особи не означає безумовне ігнорування закону, але вказує на те, що в сумнівних ситуаціях суди повинні намагатися вибрати інтерпретацію, яка максимально захищає права та інтереси саме фізичної особи.

Отже, до безпосередніх посадових обов`язків лікаря-дерматовенеролога віднесено діагностику та лікування шкірних, дерматологічних інфекцій та інфекцій, що передаються статевим шляхом, водночас, під інфекційним закладом (відділенням) слід розуміти заклад (відділення), у тому числі кабінет, де надають медичну допомогу хворим на інфекційні хвороби або працюють з матеріалом, який містить або потенційно інфікований збудниками інфекційних хвороб.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що записи трудової книжки позивача про те, що вона у спірні періоди працювала на посаді лікаря-дерматовенеролога, підтверджують наявність у неї права на обчислення спірних періодів спеціального стажу у подвійному розмірі, відповідно до ст. 60 Закону № 1788-ХІІ.

Крім того, у випадку наявності сумнівів у достовірності наданих відомостей або необхідності надання додаткових документів, зокрема, довідок, посадової інструкції лікаря-дерматовенеролога, відповідач 1 мав скористатись своїм правом на витребування таких документів у роботодавця позивача відповідно до приписів ч. 3 ст. 44 Закону № 1058-IV, чи запропонувати позивачу надати такі документи відповідно до п. 4.2. розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1, чого відповідачем 1 зроблено не було.

Цей висновок суду відповідає правовій позиції в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року №227/516/17, від 18.11.2022 у справі № 560/3734/22.

Отже, відповідачем протиправно не зараховано спірні періоди у подвійному розмірі, за винятком часу перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років з 09.10.2006 року по 30.07.2009 року, оскільки час такої відпустки підлягає зарахуванню до стажу роботи за спеціальністю, відповідно до статті 181 Кодексу законів про працю України, проте позивач у цей період не виконуючи безпосередні обов`язки не мав контакту з хворими пацієнтами та впливу інших негативних факторів спричинених виконуваною роботою, тому цей період подвійному обчисленню не підлягає.

Підсумовуючи аналіз правомірності рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах в контексті приписів ст. 2 КАС України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірні рішення прийнято без урахування усіх обставин, що мали значення для прийняття рішення, без дотримання принципу пропорційності та дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення, отже спірне рішення відповідача не є таким, що прийнято з врахуванням принципів добросовісності та розсудливості.

Верховний Суд в постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 8 лютого 2022 року у справі № 160/6762/21 дійшов висновку, згідно якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

В постанові від 22.09.2022 року у справі № 380/12913/21 Верховний Суд сформулював визначення «ефективного правосуддя» та зазначив, що комплексний аналіз приписів КАС України дає суду підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював висновок, згідно якого у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Судом установлено, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №2 від 15.01.2024 року у призначенні пенсії позивачу відмовлено.

Листом заступника начальника управління-начальника відділу методології та організації роботи із застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 06.02.2024 № 5293/03-16 до начальника відділу перерахунків пенсій № 2 Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області повідомлено про необхідність доопрацювання ЕПС ОСОБА_1 за її зверненням та прийняти відповідне рішення до 08.02.2024.

На заміну рішення від 15.01.2024 №2 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення від 09.02.2024 №42, яким у призначенні пенсії позивачу також було відмовлено з підстав досліджених судом під час розгляду адміністративної справи.

15 грудня 2023 року набрав чинності Закон України «Про адміністративну процедуру» від 17 лютого 2022 року № 2073-IX (далі - Закон № 2073-IX), який регулює відносини органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ шляхом прийняття та виконання адміністративних актів (ст. 1).

Згідно ст. 2 Закону № 2073-IX:

- адміністративний орган - орган виконавчої влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, їх посадова особа, інший суб`єкт, який відповідно до закону уповноважений здійснювати функції публічної адміністрації;

- адміністративна справа (далі - справа) - справа, що стосується публічно-правових відносин щодо забезпечення реалізації права, свободи чи законного інтересу особи та/або виконання нею визначених законом обов`язків, захисту її права, свободи чи законного інтересу, розгляд якої здійснюється адміністративним органом;

- адміністративний акт - рішення або юридично значуща дія індивідуального характеру, прийняте (вчинена) адміністративним органом для вирішення конкретної справи та спрямоване (спрямована) на набуття, зміну, припинення чи реалізацію прав та/або обов`язків окремої особи (осіб);

адміністративна процедура - визначений законом порядок розгляду та вирішення справи.

В розумінні ст. 2 цього Закону, відповідач є адміністративним органом, а його рішення від 15.01.2024 №2 та від 09.02.2024 №42 про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугою років є адміністративними актами.

Крім того, ст.ст. 69, 70, 71, 74 Закону № 2073-IX установлено, що за результатами розгляду справи адміністративний орган у межах своїх повноважень приймає адміністративний акт.

Адміністративний акт, як правило, приймається у письмовій (електронній або паперовій) формі. У випадках, передбачених законом, у тому числі з метою запобігання загрозі життю, здоров`ю громадян, майну або громадській безпеці, адміністративний акт може бути прийнято в усній формі.

В адміністративному акті, який негативно впливає на право, свободу чи законний інтерес особи або покладає на неї певний обов`язок, зазначаються строки і порядок його оскарження (у тому числі найменування та місцезнаходження адміністративного органу, який є суб`єктом розгляду скарги, та вид суду, до якого особа може подати позов). У разі якщо подання скарги чи пред`явлення позову не зупиняє дію адміністративного акта, у заключній частині повинна міститися вказівка на такий винятковий правовий наслідок з посиланням на правові підстави для такого винятку.

Адміністративний акт набирає чинності стосовно учасника адміністративного провадження з дня доведення його до відома відповідної особи, якщо інший строк набрання ним чинності не передбачено законом або самим адміністративним актом.

За ст. 85 Закону № 2073-IX суб`єкт розгляду скарги відповідно до своєї компетенції за результатами перегляду справи може прийняти одне з таких рішень:

1) скасувати повністю або частково адміністративний акт та зобов`язати адміністративний орган видати новий адміністративний акт або повторно розглянути справу, а в передбачених законом випадках - самостійно прийняти адміністративний акт;

2) скасувати повністю або частково процедурне рішення, самостійно прийняти процедурне рішення;

3) залишити адміністративний акт, процедурне рішення без змін, а скаргу - без задоволення;

4) визнати дію адміністративного органу протиправною та зобов`язати його:

а) припинити вчинення відповідної дії;

б) усунути наслідки такої дії;

в) виконати іншу дію на вимогу особи;

5) зобов`язати адміністративний орган усунути негативні наслідки, відшкодувати матеріальну шкоду, заподіяну протиправним адміністративним актом, дією або бездіяльністю адміністративного органу, у порядку, визначеному законом;

6) визнати повністю або частково виконаний адміністративний акт протиправним, якщо його виконання призвело до настання незворотних правових наслідків.

Суб`єкт розгляду скарги скасовує повністю або частково адміністративний акт у разі порушення норм матеріального права, істотного порушення процедури (включаючи компетенцію) або неправильного чи неповного встановлення обставин справи, що призвело до прийняття протиправного адміністративного акта.

Після скасування адміністративного акта, якщо це необхідно здійснити для усунення порушення, суб`єкт розгляду скарги:

1) зобов`язує адміністративний орган, що прийняв адміністративний акт, видати новий адміністративний акт;

2) приймає власне рішення (за наявності повноважень щодо вирішення справи по суті).

Згідно ст. 86 Закону № 2073-IX адміністративний орган приймає рішення про відкликання або визнання недійсним адміністративного акта для відновлення законності та/або захисту публічних інтересів у випадках та порядку, встановлених законом.

Правомірний адміністративний акт не може бути відкликаний на шкоду особі, крім випадків, передбачених статтею 88 цього Закону.

Адміністративний акт відкликається або визнається недійсним шляхом прийняття адміністративного акта відповідно до вимог цього Закону.

Статтею 90 Закону № 2073-IX передбачено можливість перегляду адміністративного акта за нововиявленими обставинами у випадку, якщо: стали відомі істотні для справи обставини, що не були встановлені адміністративним органом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що адміністративний акт прийнято внаслідок обману, погрози чи іншого протиправного впливу на адміністративний орган.

Адміністративний орган, одержавши від особи заяву про перегляд адміністративного акта за нововиявленими обставинами:

1) перевіряє, чи вказує наведена в заяві інформація на нові обставини;

2) здійснює адміністративне провадження відповідно до положень цього Закону, якщо за результатами перевірки встановлено наявність нових обставин, та приймає адміністративний акт, який підтверджує, змінює або визнає недійсним попередній адміністративний акт;

3) закриває провадження, якщо за результатами перевірки наведена в заяві інформація не вказує на наявність нових обставин.

Виходячи з системного аналізу викладених норм, суд дійшов висновку, що у випадку перегляду адміністративного акту за зверненням позивача, адміністративний орган-відповідач мав прийняти одне з таких рішень: про повне або часткове скасування адміністративного акта, про відкликання адміністративного акта, про прийняття адміністративного акту, який підтверджує, змінює або визнає недійсним попередній адміністративний акт.

Законом № 2073-IX встановлено можливість видання адміністративного акту на заміну іншого тільки у випадку виправлення описок і помилок, який регламентовано ст. 73 цього закону.

Отже, адміністративний орган може з власної ініціативи або на вимогу учасника адміністративного провадження виправити допущені в прийнятому ним адміністративному акті граматичні, стилістичні описки та арифметичні помилки, не змінюючи при цьому суті акта.

Виправлення описок і помилок в адміністративному акті, прийнятому в паперовій формі, засвідчується написом "Виправленому вірити", відбитком печатки та підписом посадової особи адміністративного органу.

На письмову вимогу учасника адміністративного провадження адміністративний орган зобов`язаний виготовити та надати йому виправлений (новий) адміністративний акт на заміну адміністративного акта, виданого з описками та помилками. Адміністративний акт з виправленнями зберігається у матеріалах справи.

Дослідивши лист заступника начальника управління-начальника відділу методології та організації роботи із застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 06.02.2024 № 5293/03-16 до начальника відділу перерахунків пенсій № 2 Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області повідомлено про необхідність доопрацювання ЕПС ОСОБА_1 , останню повідомлено про те, що за результатами перевірки ЕПС ОСОБА_1 встановлено, що спеціальний стаж визначений невірно, помилково до спеціального стажу не зараховані періоди з 05.06.2006 по 08.10.2006 та з 01.01.2009 по 30.06.2009, період з 01.08.1996 по 19.06.1997 (дату наказу про звільнення) підлягає зарахуванню на підставі трудової книжки.

Проте, в контексті спірних правовідносин невірне обчислення стажу та його незарахування без законних підстав не може бути розцінено як описка або арифметична помилка, оскільки її таке виправлення змінює висновки, що впливають на вирішення питання по суті, водночас, незарахування стажу без законних підстав є констатованим відповідачем- адміністративним органом порушенням прав позивача підпорядкованим підрозділом.

Поряд з цим, сторонами до суду доказів скасування рішення від 15.01.2024 №2 не надано.

Це свідчить про порушення адміністративної процедури прийняття адміністративного акту - рішення про відмову у призначенні пенсії від 09.02.2024 №42, визначеної Законом № 2073-IX.

Згідно ст. 76 Закону № 2073-IX адміністративний акт діє від часу набрання ним чинності до часу втрати ним чинності.

Адміністративний акт втрачає чинність внаслідок: його виконання; закінчення строку його дії; відкликання правомірного адміністративного акта адміністративним органом, що його прийняв (статті 86-88 цього Закону); визнання недійсним протиправного адміністративного акта адміністративним органом, що його прийняв (статті 86, 87, 89 цього Закону); його скасування в порядку адміністративного оскарження або судом; з інших причин, визначених законом.

Виконаний адміністративний акт не може бути відкликаний, визнаний недійсним або скасований у тій його частині, в якій його виконання призвело до настання незворотних правових наслідків. Такий адміністративний акт може бути визнаний протиправним у порядку, встановленому законом.

Отже, у суду відсутні підстави вважати, що рішення відповідача від 15.01.2024 №2 про відмову у призначенні пенсії позивачу втратило чинність у зв`язку з так званим прийняттям на заміну рішення про відмову у призначенні пенсії від 09.02.2024 №42.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону № 2073-IX особа має право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності адміністративного органу в порядку адміністративного оскарження відповідно до цього Закону та/або в судовому порядку.

За ч.2 ст. 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про: визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 15.01.2024 №2 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 ; визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 09.02.2024 №42 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 ; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.01.2024 року про призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення», із зарахуванням до стажу роботи у подвійному розмірі, відповідно до статті 60 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення», роботу на посаді лікаря-інтерна в Донецькому обласному шкірно-венерологічному диспансері з 01.08.1996 року по 29.07.1997 року; роботу в закладі охорони здоров`я «Комунальне некомерційне підприємство «Мар`їнська центральна районна лікарня» на посаді лікаря-дерматовенеролога дерматовенерологічного кабінету з 01.08.1997 року по 30.10.2004 року; роботу в закладі охорони здоров`я «Комунальне некомерційне підприємство «Курахівська міська лікарня» на посаді лікаря-дерматовенеролога дерматовенерологічного кабінету з 01.11.2004 року по 08.10.2006 року та з 31.07.2009 по 30.04.2022 року, з урахуванням висновків суду викладених у рішенні.

Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року у справі № 200/513/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.

Повний текст постанови складений 15 липня 2024 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді: А.А. Блохін

Е.Г. Казначеєв