Справа № 160/10234/24
Суддя: Калугіна Наталія Євгенівна
Дата ухвалення: 2024-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Калугіної Н.Є., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що вказані рішення контролюючого органу є протиправними, оскільки відповідачем нараховано плату за землю за 2020 та 2021 рік, однак позивачем отримано земельну ділянку у користування за актом прийому передачі землі тільки у березні 2021 року. Тому, на думку позивача, відсутність права оренди земельної ділянки та відсутність юридичного факту передачі земельної ділянки, в розумінні ст.ст. 17, 19 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на час підписання договору оренди), не покладає на орендаря обов`язків по сплаті орендної плати, як плати за користування, так як за загальним правилом не можна нести обов`язки по сплаті орендної плати за відсутності права оренди та за відсутності юридичного факту передачі земельної ділянки у користування.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2024 відкрито провадження у даній справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, встановлено учасника процесу строк для надання заяв по суті справи.
Згідно наданого відповідачем відзиву, відповідач пред`явлений позов не визнав та заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що з 2019 року позивачем експлуатується об`єкт нерухомого майна, який знаходиться у власності позивача, та розташований на спірній земельній ділянці, тому, на думку відповідача, у осіб, які є власниками нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці, виникає обов`язок щодо оплати земельного податку. Також відповідач посилається на положення статті 288 ПК України та зазначає, що при розрахунку плати за землю було враховано період користування позивачем земельною ділянкою саме на підставі договору оренди від 22.09.2020 року.
Позивач надав відповідь на відзив, згідно змісту якого, з доводами викладеними у відзиві не погодився та зазначив, що до моменту державної реєстрації права оренди у орендаря право оренди не виникає і земельна ділянка вважається не переданою. Відтак факт підписання/укладання договору оренди земельної ділянки до внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не покладає обов`язку на орендаря по сплаті податків та обов`язкових платежів.
Відповідач надав заперечення на відповідь на відзив, згідно змісту яких, Податковий кодекс України, регулюючи відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, визначає об`єктом оподаткування саме ту земельну ділянку, яка перебуває у користуванні та не встановлює чітких умов щодо відповідного оформлення відповідного права щодо неї для виникнення обов`язку з плати за землю.
Згідно з ч.1 ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд встановив таке.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №251742688 від 08.04.2021 право оренди на зазначену земельну ділянку було зареєстровано відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» 29.03.2021.
Згідно акту приймання передачі земельної ділянки між орендарями та Кам`янською міською радою зазначена земельна ділянка була передана в користування позивача та ОСОБА_2 29.03.2021.
Як зазначив відповідач у відзиві на позов, 24.12.2021 позивачем здійснено викуп спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим, право оренди припинено.
Вважаючи, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті всупереч закону, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає про таке.
В частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки та збори в порядку та в розмірах встановлених законом.
Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
За приписами частини 1 статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Частиною 9 цієї ж статті ЗК України визначено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.
Таким актом законодавства є Закон України від 06 жовтня 1998 року №161-XIV «Про оренду землі» (далі - Закон №161).
Зокрема згідно зі статтею 13 вказаного Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Із набранням законної сили змін до ПК України, внесених Законом України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII, плату за землю було віднесено до місцевих податків у складі податку на майно, та підпункт 14.1.147 викладено у наступній редакції: плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.
Пунктом 270.1 статті 270 ПК України визначено, що об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.
Підпунктом 288.1.1 пункту 288.1 статті 288 ПК України встановлено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.
У даній справі спірним є питання щодо періоду нарахування відповідачем податкового зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб, огляду на різні періоди часу щодо укладання договору оренди земельної ділянки (22.09.2020) та проведення державної реєстрації права оренди (29.03.2021). Тому встановленню судом підлягає питання щодо моменту, з якого позивач повинен сплачувати податкове зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб.
Частиною 1 статті 210 ЦК України встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Відповідно до статті 14 Закону №161-XIV договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.
Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18 Закону №161-XIV).
Згідно зі статтею 20 Закону №161-XIV укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.
Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації (частина друга статті 125 ЗК України у відповідній редакції).
Частиною 3 статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на дату укладення договору оренди) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.
Отже, обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою. При цьому, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Тому, відповідач протиправно визначив момент, з якого позивач повинен сплачувати орендну плату з фізичних осіб 22.09.2020, оскільки саме з державної реєстрації договору оренди (29.03.2021) у позивача виникає обов`язок щодо сплати відповідного податку, відповідно, нарахування податкового зобов`язання повинно бути здійснено з 30.03.2021.
З урахуванням відомостей про викуп позивачем земельної ділянки 24.12.2021 та з огляду на дату проведення державної реєстрації права оренди - 29.03.2021, періодом, за який позивач повинен сплатити орендну плату з фізичних осіб за 2021 рік (18010900) є: з 30.03.2021 по 23.12.2021 270 днів.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За умовами частини першої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи встановлені судом обставини, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності при безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, за результатами з`ясування обставини у справі та їх правової оцінки, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Позивач за подання даного позову сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Тому, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір у розмірі 981,07 грн.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Адміністративний позов задовольнити частково.
В задоволенні іншої частини позову відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (ЄДРПОУ ВП 44118658) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 981,07 грн сплаченого судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 15.07.2024 року.

Суддя Н.Є. Калугіна