Справа № 120/4169/24
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2024-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

16 липня 2024 р. Справа № 120/4169/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) із позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - військова частина НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною відмову у звільненні з військової служби на підставі абзацу 2 пп."г" п.2 ч.4 статті 26 Закону Країни «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану за сімейними обставинами у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю до 18 років;

- зобов`язати прийняти рішення про звільнення з військової служби на підставі абзацу 2 пп."г" п.2 ч.4 статті 26 Закону Країни «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану за сімейними обставинами у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю до 18 років.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що одружений і його дружина має дитину із інвалідністю, яка не досягла 18 років. Пояснює, що фактично проживає з дружиною та її неповнолітнім сином, відтак, також виховує дитину із інвалідністю, адже батько дитини помер. За таких обставин, на думку позивача, у нього наявні підстави для звільнення із військової служби.

Ухвалою від 15.04.2024 р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та визначено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справ.

17.04.2024 р. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити, пояснюючи, що до рапорту про звільнення не додано свідоцтво про народження, що свідчило б про те, що позивач є батьком ОСОБА_2 та/або рішення суду, де він призначений опікуном чи піклувальником. Стосовно посилань позивача на ст.. 260 СК України вказав, що таке є недоречним, адже дана норма визначає право , а не обов`язок виховувати пасинка.

Ухвалою суду від 11.07.2024 р. витребувано додаткові докази.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази, суд встановив наступне.

03.01.2024 р. ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення на підставі абзацу 2 пп."г" п.2 ч.4 статті 26 Закону Країни «Про військовий обов`язок і військову службу».

До рапорту додано нотаріально посвідчені копії паспорта, картки платника податків ОСОБА_1 , картки платника податків ОСОБА_3 , свідоцтва про шлюб із ОСОБА_3 , свідоцтво про народження ОСОБА_2 , картка платника податків ОСОБА_2 , програму реабілітації дитини, свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , свідоцтво про шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , свідоцтво про розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , акт ОСББ від 14.12.2023 р., акт обстеження умов проживання від 27.12.2023 р.

За наслідком розгляду рапорту сформовано висновок про відмову у звільненні та вказано, що актом обстеження не встановлено факту прийняття участі у вихованні дитини і даний акт складений зі слів дружини. Запропоновано надати рішення суду про усиновлення ОСОБА_2 .

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується та виходить з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-ХІІ), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Згідно із пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 р. №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 24.02.2022 р. № 2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 р. строком на 30 діб.

Указом Президента України № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 р. було оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано- Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Пунктом 8 цього Указу встановлено, місцевим органам виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб - підприємців організувати та забезпечити в установленому порядку: своєчасне оповіщення і прибуття громадян, які призиваються на військову службу, прибуття техніки на збірні пункти та у військові частини; здійснення призову військовозобов`язаних, резервістів на військову службу, їх доставки до військових частин та установ Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України; виділення тимчасово будівель, споруд, земельних ділянок, транспортних та інших матеріально-технічних засобів, надання послуг Збройним Силам України, Національній гвардії України, Службі безпеки України, Державній прикордонній службі України, Державній спеціальній службі транспорту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України та іншим військовим формуванням України відповідно до мобілізаційних планів.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 р. № 3543-XII.

Статтею 1 цього Закону встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Як зазначалось вище, позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частини НОМЕР_1 , що не заперечується сторонами . В той же час, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт відповідачу про звільнення з військової служби на підставі пп."г" п.2 ч.4 статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами, у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Так, підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до абз.8 пп."г" п.2 ч.4 статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Системний аналіз абз.8 пп."г" п.2 ч.4 статті 26 Закону №2232-ХІІ дає підстави для висновку, що під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються за сімейними обставинами (якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу) за таких підстав: в разі виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років.

За наслідком розгляду рапорту позивача сформовано висновок про відмову у звільненні.

Спірною у цій справі є обставина щодо здійснення позивачем виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 є вітчимом неповнолітнього ОСОБА_2 , який є дитиною із інвалідністю. Зазначене підвирджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , індивідуальною програмою реабілітації дитини з інвалідністю № 59/2, дата заповнення 26.07.2023 р., посвідченням .

При цьому, стаття 260 СК України визначає, що якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Тобто законодавець визначив саме право вітчима, який проживає однією сім`єю з неповнолітніми пасинком на участь у вихованні дитини.

Позивач стверджує, що виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років, в підтвердження чого надає акт обстеження умов проживання датований 27.12.2023 р.

Однак, акт обстеження суд до уваги не приймає, адже, як видно з його змісту, він написаний лише зі слів ОСОБА_3 . Більш того, інформація, що викладена у акті суперечить наданим доказам, які містяться в матеріалах справи. Зокрема, в акті вказано, що за адресою АДРЕСА_1 проживають і мають постійне місце реєстрації ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 . Проте, як видно із відмітки в паспорті ОСОБА_1 , він зареєстрований в с. Йосипівка, Вінницька область.

Суд зазначає, що фактичне місце проживання особи без реєстрації не може вважатися місцем проживання "зареєстрованим у встановленому законом порядку".

Так, згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Наведене вище визначення є місцем проживання в приватноправовому розумінні.

Порядок реєстрації місця проживання фізичної особи регламентуються Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (далі - Закон №1382-ІV).

У статті 3 Закону № 1382-ІV міститься визначення термінів, що вживаються у ньому, зокрема:

- місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги;

- місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Механізм декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлення форми необхідних для цього документів визначає Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265.

Відповідно до п. 3, 4, 5 цього Порядку декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради.

Особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його.

Суд вказує, що Закон України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" містить визначення органу реєстрації, яким є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, який на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради, який забезпечує формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи.

Згідно пункту 46 Порядку № 265 визначено, що посадова особа органу реєстрації в день звернення особи або її законного представника (представника) чи в день отримання документів від центру надання адміністративних послуг або представника спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту або даних від органу соціального захисту населення:

- приймає рішення про реєстрацію місця проживання (перебування) або про відмову у реєстрації місця проживання (перебування) особи;

- вносить відомості про реєстрацію місця проживання (перебування) до реєстру територіальної громади відповідно до Порядку створення, ведення та адміністрування реєстрів територіальних громад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265;

- формує інформацію про реєстрацію місця проживання (перебування) особи для її передачі до відомчої інформаційної системи ДМС з подальшою передачею інформації до Єдиного державного демографічного реєстру відповідно до Порядку електронної інформаційної взаємодії між інформаційно-комунікаційними системами та передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265.

Отже, чинним законодавствомвстановлено чіткі вимоги до реєстрації особою місця свого проживання чи перебування та наведено перелік документів, які підтверджують таку реєстрацію.

Доказів реєстрації місця проживання/перебування у АДРЕСА_1 , за якою проживає дружина та неповнолітній ОСОБА_2 , суду не надано.

При цьому, акт №2 ОСББ від 14.12.2023 р. не є тим, документом, який підтверджує факт проживання позивача зареєстрованого в установленому порядкуз дитиною з інвалідністю віком до 18 років та виховання такої дитини.

Окремо суд вважає за необхідне вказати й про те, що, як свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 з 15.05.2021 р. до 28.10.2023 р. ОСОБА_3 була дружиною ОСОБА_6 , тобто до жовтня 2023 р., ОСОБА_3 перебувала в шлюбі із іншою особою.

28.11.2023 р., як свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 зареєструвала шлюб із ОСОБА_1 та вже 04.01.2024 р. останній подав рапорт про звільнення, тобто з дня реєстрації шлюбу позивача та подачі заяви про звільнення із військової служби минуло менше ніж 2 місяці.

Також суд вказує, що згідно наказу №14 військової частини НОМЕР_1 від 06.03.2022 р. ОСОБА_1 призначено на посаду старшого солдата запасу у військовій частині НОМЕР_1 (місце дисколакації АДРЕСА_2 ).

Згідно наказу військової частини НОМЕР_1 №298 від 07.12.2022 р. ОСОБА_1 , прибув до Харківської області для виконання бойового завдання.

Наказом військової частини №339 від 23.11.2023 р. ОСОБА_1 надано відпустку з 24.11.2023 р. по 10.12.2023 р.

Згідно наказу №358 від 11.12.2023 р. ОСОБА_1 прибув з відпустки в район Харківської області для виконання бойового завдання.

Суд вказує, що позивач в період з 28.11.2023 р. проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 . В період з 11.12.2023 р. по 04.01.2024 р. (дата подання рапорту) позивач перебував на території Харківської області.

Щодо періоду з 28.11.2023 р. по 10.12.2023 р., то позивач перебував у відпустці, що жодним чином не свідчить про те, що останній проживає у м.Львові, навіть за умови проходження відпустки у Львові.

Відтак, суд доходить висновку, що жодних доказів, які б свідчили про те, що позивач проходив службу в м. Львів та, відповідно, проживав на постійній основі з 28.11.2023 р. чи до цього періоду з 2022 р. в м. Львові, - суду не надано. Натомість, надано докази проходження військової служби на території Харківської області.

Також, слід зауважити, що процес виховання - це система виховних заходів, спрямованих на формування всебічно і гармонійно розвиненої особистості. Головним його елементом є взаємодія - передача (обмін) теоретичних та практичних знань (освіта) і духовних цінностей.

Отже, процес виховання передбачає взаємодію передачу (обмін) теоретичних та практичних знань і духовних цінностей від однієї особи до іншої, що має включати й безпосередній контакт між у випадку спірних правовідносин позивачем та його неповнолітнім пасинком.

Однак, як зазначено вище, доказів перебування позивача у Львові з 28.11.2023 р. до січня 2024 р. або раніше, що свідчило б про взаємодію між позивачем та ОСОБА_2 та, відповідно, про участь у вихованні останнього до рапорту не долучено та суду не надано.

Відтак, суд доходить висновку, що долучені до позову докази не підтверджують факт проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_2 з 28.11.2023 р. та його безпосередню участь у вихованні останнього .

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що оскаржувана відмова є протиправною. Суд вказує, що позивач не позбавлений можливості звернутись та встановити факт виховання неповнолітнього ОСОБА_2 , однак не в порядку адміністративного судочинства.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності оскаржуваної відповіді та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини не підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що особі, що не є суб`єктом владних повноважень у разі відмови у задоволені позову - судовий збір не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 )

Повни йтекст рішення сформовано 16.072024 р.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна