Справа № 240/2005/24
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2024-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/2005/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Єфіменко О.В.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

15 липня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Мойсюка М.І Сторчака В. Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 08 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області, в якому просив:

-визнати протиправною бездіяльність виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області при розгляді запитів на інформацію, що полягає у:

-незаконній відмові надати відповіді на запити від 31.08.2023 (відповідь №25/Д-242із-2248 від 05.09.2023), від 17.10.2023 (відповідь №25/Д-298із-2742 від 24.10.2023), від 20.11.2023 (відповідь №25/Д-340із-3119 від 24.11.2023), від 16.01.2024 (відповідь від 22.01.2024);

-зобов`язати виконавчий комітет Житомирської міської ради Житомирської області надати належним чином оформлені копії слідуючих документів: клопотання з додатком від 18.11.2014 зареєстрованого за №25/Д-795-3, висновок №438-П/2014 від 27.11.2014 за №3106/13 та проекту рішення, складеного управлінням регулювання земельних відносин, з додатком "списки", в якому зазначено ОСОБА_1 (першу та останню сторінки);

-за рахунок виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області відшкодувати 160 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 08 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції незаконно змінена суть позовної заяви "про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язати вчинити дії" зазначеної у вимозі 1 позовної заяви витяг "про визнання бездіяльності протиправною при розгляді запитів на інформацію Виконавчим комітетом Житомирської міської ради та зобов`язати вчинити певні дії".

Також апелянт вказує, що судом першої інстанції незаконно відмовлено в зазначенні у рішенні вимоги 3 позовної заяви.

Просить надати правову оцінку 16 випадкам вчинення бездіяльності відповідача, якими порушено права позивача, а також відзиву відповідача.

ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції не надав правової оцінки відповіді на відзив.

Позивач, окрім іншого, не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність повноважень у представника відповідача. При цьому стверджує, що суд незаконно відмовився розглянути доводи ОСОБА_2 щодо незаконності довіреності та витягу з ЄДР, та мав би постановити окрему ухвалу, виявивши порушення з боку відповідача.

Скаржник зазначив про незаконний виклад трактувань 36 висновків з Законів України, які не підлягають самостійному застосуванню без зазначення їх у взаємозв`язку з вимогами позовної заяви, які носять ознаки складання науково-практичного коментаря для суддів, Закону України "Про доступ до публічної інформації", які носять ознаки надмірного формалізму , а згідно Закону України "Про судоустрій та статус суддів"-це є право на справедливий суд.

Крім того, скаржник вважає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні позову.

За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 подав до виконавчого комітету запити на інформацію:

-від 31.08.2023, в якому просив голову Житомирської міської ради ОСОБА_3 надати копію його клопотання від 18.11.2014, зареєстрованого за №25/Д-795-3 разом із додатками;

-від 17.10.2023 в якому просив голову Житомирської міської ради ОСОБА_3 надати: копію його клопотання від 18.11.2014, зареєстрованого за №25/Д-795-3 разом із додатками; копію висновку Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради №438-П/2014, зареєстрованого 27.11.2014 за №3106/13; копію проєкту рішення, складеного Управлінням регулювання земельних відносин, з додатком "Списки" із зазначенням ОСОБА_1 (першу та останню сторінки); копію рішення сесії, стосовно розгляду клопотання ОСОБА_1 №25/Д-795-3 від 18.11.2014 для будівництва індивідуального гаража;

-від 01.11.2023, в якому просив голову Житомирської міської ради ОСОБА_3 надати витяг із затвердженого керівником Житомирської міської ради терміну зберігання документів, зокрема щодо затвердження терміну зберігання клопотань про надання дозволу на розробку проекту землеустрою;

-від 20.11.2023, в якому просив голову Житомирської міської ради ОСОБА_3 надати копію його клопотання від 18.11.2014 зареєстрованого за №25/Д-795-3 разом із додатками; витяг з протоколу 44 сесії Житомирської міської ради №877 від 20.03.2015; висновок №438-П/2014 від 27.11.2014 (№3106/13) та рішення 44 сесії Житомирської міської ради 3877 від 20.03.2015;

-від 16.01.2024, в якому просив голову Житомирської міської ради ОСОБА_3 надати клопотання копію його клопотання від 18.11.2014 зареєстрованого за №25/Д-795-3 разом із додатками та копію висновку Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради №438-П/2014, зареєстрованого 27.11.2014 за №3106/13.

У відповідь на запит від 31.08.2023, позивач отримав лист Житомирської міської ради №25/Д-242із2248 від 05.09.2023, яким повідомлено про знищення клопотання ОСОБА_1 від 18.11.2014, зареєстрованого за №25/Д-795-3 разом із додатками, відповідно до Інструкції з діловодства за зверненнями громадян в органах державної влади і місцевого самоврядування, об`єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, у медіа, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 року № 348 (далі - Інструкція), як документів, що не мали культурної цінності та втратили практичне значення. На підтвердження вказаного факту відповідачем надано акт "Про вилучення до знищення документів не внесених до Національного архівного фонду" №26 від 03.01.2020 (далі - Акт).

Листом Житомирської міської ради №25/Д-298із2742 від 24.10.2023 на запит позивача від 17.10.2023 повторно повідомлено про знищення клопотання ОСОБА_1 від 18.11.2014 зареєстрованого за №25/Д-795-3 разом із додатками відповідно до Інструкції, а також про те, що згідно із регламентом Житомирської міської ради, затвердженим рішенням Житомирської міської ради №47 від 29.12.2010, зі змінами внесеними рішеннями Житомирської міської ради №191 від 07.10.2011 та №590 від 11.07.2013 зберігання проєктів рішення не передбачено. Крім того, на такий запит надано позивачу Акт та висновок Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища №438-П/2014 (№3106/13 від 27.11.2014).

У відповідь на запит від 01.11.2023 позивач отримав лист Житомирської міської ради №25/Д-316із2884 від 07.11.2023, яким повідомлено, що витяг із затвердженого керівником Житомирської міської ради терміну зберігання документів щодо затвердження терміну зберігання саме клопотань про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по якому приймалось рішення сесії Житомирської міської ради в Житомирській міській раді відсутній, а також про відсутність витягу з Акта, в якому зазначені відомості за 2014 рік про знищення клопотання від 18.11.2014 №25/Д-795-3 ОСОБА_1 (запис) в Житомирській міській раді.

Листом Житомирської міської ради №25/Д-340із3119 від 24.11.2023 на запит позивача від 20.11.2023 повторно повідомлено про знищення клопотання ОСОБА_1 від 18.11.2014, зареєстрованого за №25/Д-795-3 разом із додатками відповідно до Інструкції, про направлення запиту в архівний відділ Житомирської міської ради для підготовки та надання належним чином завірених копій протоколу 44 сесії Житомирської міської ради від 20.03.2015 та рішення Житомирської міської ради №877 від 20.03.2015, а також про неможливість надати належним чином завірену копію запитуваного висновку №438-П/2014 від 27.11.2014 з підстав відсутності в архівах виконавчих органах Житомирської міської ради його оригіналу.

У відповідь на запит від 16.01.2024 позивач отримав лист Житомирської міської ради №25/Д-16із186 від 22.01.2024, яким вкотре повідомлено про знищення клопотання ОСОБА_1 від 18.11.2014, зареєстрованого за №25/Д-795-3, відповідно до положень Інструкції та відсутність в архівному відділі Житомирської міської ради оригіналу висновку №438-П/2014 від 27.11.2014.

Позивач, вважаючи, що відповідачем як розпорядником інформації, не дотримано вимог законодавства та порушенно таким чином прав останнього як запитувача інформації, звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до частини 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (ст.34 Конституції України).

За змістом ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

У Рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012, даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України, зазначено, що Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя; збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац шостий пункту 4, абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини вказаного Рішення).

У абзаці третьому підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 01.06.2016 № 2-рп/2016 Конституційним Судом України відмічено, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.

Конституційний Суд України визначив, що під правомірним обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина слід розуміти передбачену Конституцією України можливість втручання держави за допомогою юридичних засобів у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина, яке відповідає вимогам верховенства права, потрібності, доцільності та пропорційності у демократичному суспільстві; метою такого обмеження є охорона основоположних цінностей у суспільстві, до яких належать, зокрема, життя, свобода та гідність людини, здоров`я і моральність населення, національна безпека, громадський порядок (абзац другий пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019).

У Рішенні Першого сенату Конституційного Суду України від 22.01.2020 № 1-р(I)/2020 Конституційний Суд України наголосив, що право особи на доступ до інформації, гарантоване статтею 34 Конституції України, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження мають бути винятками, які передбачені законом, переслідувати одну або декілька законних цілей і бути необхідними у демократичному суспільстві. У разі обмеження права на доступ до інформації законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію вказаного права і не порушувати сутнісного змісту такого права (абзац сьомий пункту 2.2 мотивувальної частини даного Рішення).

Відповідно ст.1 Закону України "Про інформацію" № 2657-XII від 2 жовтня 1992 року інформація-є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Частинами 1, 2 статті 7 вказаного Закону встановлено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес врегульовано Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року №2939-VI.

У ст.1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" наведено визначення, за яким публічна інформація-це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" регламентовано, що право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

П.1 ч.1 ст.13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

За правилами ст.5 цього Закону одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.

Згідно із ст. 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

За змістом ч.1 статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" запит на інформаціюце прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Частиною другою статті 19 Закону №2939-VI закріплено, що запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

За приписами, встановленими у частинах першій і четвертій статті 20 Закону №2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави дійти висновку, що орган, до якого направлено запит громадянина на отримання публічної інформації, зобов`язаний об`єктивно і вчасно його розглянути, перевірити викладені в ньому факти, та надати запитувачу достовірну, точну й повну інформацію на його запит у встановлені законом строки.

В той же час, частиною 1 ст.22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту зокрема в таких випадках розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

Отже, визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона має бути заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків. При цьому, розпорядник інформації має право відмовити в наданні інформації за сукупності двох умов-розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VI відмова в задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, наведених у пунктах 1-3 частини другої статті 6 Закону.

Як з`ясовано з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли в зв`язку з незгодою позивача зі змістом відповідей відповідача на його запити, в частині, де зазначено, що надати копії запитуваних документів неможливо в зв`язку з відсутністю таких (було знищено). На переконання ОСОБА_1 така інформація є недостовірною.

Так, п1 Інструкції з діловодства за зверненнями громадян в органах державної влади і місцевого самоврядування, об`єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, у медіа затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 року № 348 (далі Інструкція №348) закріплено, що діловодство за пропозиціями (зауваженнями), заявами (клопотаннями) і скаргами громадян в органах державної влади і місцевого самоврядування, об`єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, у медіа (далі - організаціях) здійснюється на засадах, визначених Типовою інструкцією з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 р. № 55 Деякі питання документування управлінської діяльності (Офіційний вісник України, 2018 р., № 23, ст. 770), з урахуванням передбачених цією Інструкцією особливостей для реєстрації пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг громадян, що надійшли до організації. Ця Інструкція має рекомендаційний характер для об`єднань громадян, а також підприємств, установ та організацій приватної форми власності.

У п.9 Інструкції №348 зазначено, що організації зберігають пропозиції, заяви і скарги для надання довідок і використання їх в інших цілях.

Відповідальність за схоронність документів за пропозиціями, заявами і скаргами покладається на керівників, інших посадових осіб організацій відповідно до їх функціональних обов`язків.

Термін зберігання документів за пропозиціями, заявами і скаргами визначається затвердженими керівниками організацій переліками документів і номенклатурами справ, що утворюються у процесі їх діяльності. Як правило, встановлюється п`ятирічний термін зберігання пропозицій, заяв і скарг та документів, пов`язаних з їх розглядом і вирішенням.

У випадках, викликаних специфікою діяльності організації, постійно діюча експертна комісія цієї організації може прийняти рішення про збільшення терміну зберігання або про постійне зберігання найцінніших пропозицій громадян.

Рішення експертної комісії про збільшення термінів зберігання документів за пропозиціями, заявами і скаргами, про відбір їх для подальшого зберігання підлягають обов`язковому затвердженню керівником організації.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, термін зберігання пропозицій, заяв і скарг та документів, пов`язаних з їх розглядом і вирішенням, як правило становить п`ятирічний термін.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач із першим запитом звернувся до Житомирської міської ради 31.08.2023 та просив надати клопотання, яке датоване 18.11.2014, тобто термін зберігання якого сплинув ще у 2019 році, а тому на підставі Акта, підписаного заступником начальника управління звернень та діловодства начальником відділу по роботі із зверненням громадян ОСОБА_4 , затвердженого керуючим справами Пашко О.М., а також погодженого протоколом ЕПК Держархіву Житомирської області №1 від 10.01.2020 документи за пропозиціями, заявами і скаргами за 2014 рік, які не мали культурної цінності та втратили практичне значення були відібрані та знищені, шляхом спалення, про що і повідомлено позивача на його запит. Разом з тим, за змістом акта, описи справ постійного зберігання по 2016 рік схвалено ЕПК ДАЖО протоколом №4 від 30.03.2018.

В свою чергу, позивач, вказуючи на порушення відповідачем його прав, не наводить жодного обгрунтованого доказу, на підтвердження зазначеного.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, у разі надання посадовою особою суб`єкта владних повноважень доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про правомірність прийнятого останнім рішення, позивач повинен спростувати ці доводи.

При цьому, через некоректний та непослідовний виклад обставин, як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, неможливо встановити, про яку незаконну відмову суду першої інстанції, яка полягає у незазначенні в рішенні вимоги 3 позовної заяви, йдеться в апеляційній скарзі.

Щодо посилання позивача на незавірення відповідачем копій наданих на запити документів, колегія суддів зазначає, що Закон України "Про доступ до публічної інформації" не вимагає від розпорядника інформації завіряти належним чином копії документів, що надаються у відповідь на інформаційний запит.

Пунктом 6 частини першої статті 14 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що розпорядники інформації зобов`язані, зокрема, надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Отже, виходячи з положень Закону України "Про доступ до публічної інформації" діє презумпція достовірності інформації, що надається розпорядником у відповідь на запит.

При цьому, за надання недостовірної інформації розпорядники інформації несуть відповідальність, передбачену частиною другою статті 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення

Вказане узгоджується з п. 10.2 Постанови Пленум Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року №10 Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації.

Отже, колегія суддів не вбачає порушень з боку відповідача при наданні відповіді на запити ОСОБА_1 .

Стосовно тверджень відповідача про те, що відзив відповідача не відповідає вимогам закону, колегія суддів вказує на таке.

Відповідно до ч.1 ст.162 КАС України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Ч.2 вказаної статті визначено, що відзив повинен містити: 1) найменування (ім`я) позивача і номер справи; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) відповідача, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта (для фізичних осіб - громадян України), номери засобів зв`язку, адресу електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) у разі повного або часткового визнання позовних вимог - вимоги, які визнаються відповідачем; 4) обставини, які визнаються відповідачем; 5) заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права; 6) перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання.

В свою чергу, частинами 1 та 2 ст.59 КАС України передбачено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами:

1) довіреністю фізичної або юридичної особи;

2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.

Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою.

За визначенням, наведеним в п.п. 5.4 п.5 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, електронний документ-документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, який містить обов`язкові реквізити документа, правовий статус якого засвідчено кваліфікованим електронним підписом автора.

Разом з тим, в Інструкції з використання підсистеми "Електронний кабінет" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, яка визначає порядок використання підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» (далі «ЕС»), яка функціонує у відкритому середовищі ЄСІТС, наявний розділ 11. Надання довіреностей та оформлення ордерів, згідно якого фізична особа може отримати засобами ЕС право подачі заяви, як представник юридичної особи лише за умови, що така фізична особа зареєстрована в системі ЕС особи. Юридична особа може надати фізичній особі право подачі заяви лише за умови, що така юридична особа зареєстрована в системі ЕС.

В той же час, згідно розділу 5.11 «Довіреності» відображено довіреності та ордери надані Користувачами та/або Користувачам у вигляді таблиці з колонками: форма; від кого; кому; права доступу; тип; кількість передоручень; дата видачі; дата анулювання.

Аналіз вищезазначених норм КАС України, Положення та Інструкції дає суду підстави для висновку, що відповідач або його законний представник вправі подати до суду відзив на позовну заяву, а позивач чи його законний представник-відповідь на відзив на позовну заяву. Прийняття за результатами розгляду відповіді на відзив, окремого процесуального документа, законом не передбачено, а доводи та аргументи сторін, викладені у відзиві та відповіді на відзив, враховуються та оцінюються судом під час розгляду справи по суті. При цьому, всі документи подані через підсистему "Електронний кабінет" містять електронний цифровий підпис, оскільки тільки після накладення такого підпису, останні надходять до суду через систему «Електронний суд». В той же час, підсистема "Електронний кабінет" містить форму довіреності, яка заповняється уповноваженою особою, іншої форми ніж встановлена в п.5.17 Інструкції, ЄСІТС не містить.

Як вбачається зі змісту відзиву на позовну заяву та додатків до нього, останній поданий представником відповідача ОСОБА_5 , чиї повноваження підтверджені електронною довіреністю, наданою ОСОБА_3 , через систему "Електроний Суд", що свідчить про те, що всі документи підписані шляхом накладення ЄЦП.

В свою чергу, повноваження ОСОБА_3 підтверджені випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Поряд з цим, частинами 1-3 ст.163 КАС України врегульовано, що у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх визнання або відхилення.

До відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами другою - четвертою статті 162 цього Кодексу.

Відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дасть змогу позивачу підготувати свої пояснення, міркування та аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи-отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу-надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті.

Поряд з цим, як підставно зауважено судом першої інстанції, окремого розгляду відповіді на відзив та винесення процесуального документу, положеннями КАС України, не передбачено.

Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними твердження ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права стосовно розгляду відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив на позовну заяву.

Стосовно позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то остання є похідною від позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області при розгляді запитів на інформацію та зобов`язання виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області надати належним чином оформлені копії документів. Оскільки судом першої інстанції відмовлено у задоволенні першої позовної вимоги, то не підлягає задоволенню і похідна від неї, з чим погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 29, 162, 163, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 08 березня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Мойсюк М.І Сторчак В. Ю.