Справа № 420/6093/24
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2024-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/6093/24

Перша інстанція: суддя Єфіменко К.С.,

повний текст судового рішення

складено 16.04.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) (далі відповідач), в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) №465 від 20.01.2024 року про відмову в перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянина України ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що 20.01.2024 року у пункті пропуску через державний кордон України «Старокозаче» старшим інспектором прикордонної служби впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » НОМЕР_2 прикордонного загону старшим лейтенантом ОСОБА_2 прийнято рішення №465 про відмову в перетинанні державного кордону України, яким відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України ОСОБА_1 . Причина відмови зазначена як Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», та Правила перетинання Державного кордону громадянину України, затверджених ПКМУ №57 від 27.01.1995 року. Позивач вважає спірне рішення неправомірним, оскільки в ст.23 Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що не підлягають мобілізації особи, які мають на утриманні троє або більше дітей до 18 років, а він таких має.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.04.2024 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що 20.01.2024 року у пункті пропуску через державний кордон України «Старокозаче» старшим інспектором прикордонної служби впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » НОМЕР_2 прикордонного загону старшим лейтенантом ОСОБА_2 прийнято рішення №465 про відмову в перетинанні державного кордону України, яким відмовлено у перетині державного кордону на виїзд з України громадянину України ОСОБА_1 , який надав документи про наявність на його утриманні трьох дітей до 18 років.

Причина відмови зазначена як Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», та Правила перетинання Державного кордону громадянину України, затверджених ПКМУ №57 від 27.01.1995 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) №465 від 20.01.2024 року про відмову в перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянина України ОСОБА_1 , прийняте не на підставі, не у межах та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів при вирішенні даного спору виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Зазначеному кореспондує ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року №3857-XII (далі - Закон №3857-XII).

Відповідно до ст.6 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 року №1710-VI (далі - Закон №1710-VI) перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.

Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.

Згідно ч.1 ст.7 Закону №1710-VI паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

Частинами 1, 3 ст.14 Закону №1710-VI встановлено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право протягом одного місяця з дня прийняття відповідного рішення у передбаченому законом порядку оскаржити його до органу Державної прикордонної служби України вищого рівня або до адміністративного суду за місцем розташування відповідного органу. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії.

Відповідно до ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Згідно з положеннями ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.12.2015 року №389-VIII (далі - Закон №389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.8 Закону №389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №2102-ІХ.

Пунктом 3 Указу №64/2022 передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч.1 ст.8 Закону №389-VIII.

В подальшому воєнний стан був неодноразово продовжений Указами Президента України та діє станом на сьогоднішній день.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Загальний порядок перетину державного кордону України визначений постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (далі - Правила №57).

Згідно п.2 Правил №57 у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.

Відповідно до п.п.2-6 Правил №57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Згідно п.8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 року №1455 (далі - Порядок №1455) перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Поряд з цим, ст.23 Закону №3543-ХІІ передбачені підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Згідно абзацу 4 ч.1 ст.23 Закону №3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані (окрім іншого): жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

Таким чином, законодавством України, передбачено право жінки та чоловіка, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, та, як наслідок цього, право на виїзд за кордон.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є батьком трьох неповнолітній дітей, а саме:

- від першого шлюбу: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- від другого шлюбу: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 ..

Факт утримання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 після розірвання шлюбу підтверджується довідкою Другого відділу Державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області від 16.01.2024 року №1385, відповідно до якої на виконанні Другого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) знаходиться виконавчий лист №477/2553/15-ц, виданий 05.01.2016 року Жовтневим районним судом Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання двох малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 28.10.2015 року, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Також вказаною довідкою підтверджено відсутність заборгованості по аліментах.

Відповідно до тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_3 позивач переданий в запас на підставі п.1.2 ст.18 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в якому зазначено, шо він підлягає повторному медичному пересвідченню 10.04.2027 року.

Крім того, з довідки про дозвіл на зміну місця проживання ІНФОРМАЦІЯ_6 від 28.04.2022 року №1038 вбачається, що позивачу надано відстрочку від призиву на військову службу під час мобілізації відповідно до абзацу 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Разом з тим рішенням від 20.01.2024 року позивачу відмовлено у перетині державного кордону з посиланням на Закон України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадянами України» та Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ №57 від 27.01.1995 року, без конкретизації причин відмови.

Суд першої інстанції вірно зауважив на те, що відповідно до вимог ст.14 Закону №1710-VI рішення уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону про відмову громадянину у праві перетину кордону в кожному випадку повинно бути обґрунтованим, із зазначенням конкретних причин відмови.

В той же час, в оскаржуваному рішенні не вказано конкретної причини для надання позивачу відмови у перетині державного кордону, в тому числі з посиланням на документи, які надав позивач та їх неналежність чи недостатність для виїзду за кордон, зокрема, і щодо наявності дозволу на виїзд за кордон, як на цьому акцентує увагу відповідач в апеляційній скарзі.

Водночас, можливість підтвердження позивачем наявності права на перетин кордону прямо залежить від чіткого визначення відповідачем конкретного та вичерпного переліку необхідних для цього документів, чого зроблено не було

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість оскарженого рішення та як наслідок його скасування.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач К.В. Кравченко
Судді О.В. Джабурія Н.В. Вербицька