Справа № 620/6249/24
Суддя: Лариса ЖИТНЯК
Дата ухвалення: 2024-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2024 року Чернігів Справа № 620/6249/24

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Житняк Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі- ФОП ОСОБА_1 ) через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернігівській області (далі ГУ ДПС у Чернігівській області), в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 09.04.2024 №5602/ж10/25-01-0705-01 та від 09.04.2024 №5601/ж10/25-01-0705-01.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач вказує на те, що у наказі відповідач обмежився лише посиланням на нормативно-правові акти та норми чинного законодавства, у тому числі норми Податкового кодексу України, якими визначено юридичні підстави для проведення фактичної перевірки платника податків та не вказав, які саме конкретні обставини (факти) зумовили необхідність проведення перевірки позивача, тобто не вказав фактичні підстави, що стали приводом для проведення перевірки позивача. Також вказує, що зазначені у Акті перевірки порушення встановлені не у порядку і не у спосіб, що передбачений законом, за період, який передував періоду проведення фактичної перевірки, такий Акт перевірки не може бути підставою для притягнення позивача до фінансової відповідальності. Щодо податкових повідомлень рішень зазначає про порушення законодавства відповідачем під час подання запиту на отримання копій документів. Крім цього вказує, що позивачем належним чином проводився облік товарних запасів за місцем їх реалізації, що підтверджується і Актом перевірки, оскільки контролюючому органу був наданий опис залишків, а також те, що частина складної побутової техніки перебувала в реалізації на підставі договорів комісії, то у відповідача були відсутні правові підстави для винесення податкового повідомлення рішення.

Суд ухвалою від 15.05.2024 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Одночасно встановлено відповідачу для подання відзиву на позов або заяви про визнання адміністративного позову 15 - денний строк, з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідачем, в межах встановленого судом строку, подано до суду відзив на позов, в якому останній не визнає позовних вимог і просить відмовити у їх задоволенні, зазначивши, що наказ про проведення фактичної перевірки містить посилання на відповідну підставу проведення перевірки та прийнятий з урахуванням функціональних обов`язків відповідного підрозділу управління. Також вказує, що позивачем не забезпечено порядок обліку товарів за місцем реалізації.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

Наказом від 08.03.2024 №207-п в.о. начальника ГУ ДПС у Чернігівській області призначено фактичну перевірку Фізичної особи-підприємства ОСОБА_1 тривалістю 10 діб починаючи з 08.03.2024.

Перевірка призначена на підставі п.п.191.1.4, п.191.1, ст.191; п.п.20.1.4, п.п.20.1.8, п.п.20.1.9, п.п.20.1.10, п.п.20.1.11, п.п.20.1.12, п.п.20.1.13 п.20.1 ст.20; п.п.75.1.3, п.75.1 ст.75, п.80.1, п.п.80.2.2 п.80.2, п.80.6, п.80.8 ст.80, п.82.3 ст.82, п.69.27 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, ст.15 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 №265/95-ВР, Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 №148, Закону України від 21.06.2012 №5007-VI «Про ціни в ціноутворення».

Відповідно до наказу перевірка ФОП ОСОБА_1 проводиться з метою здійснення контролю за дотриманням норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), дотримання законодавства щодо цін та ціноутворення.

На підставі наказу посадовими особами відповідача 11.03.2024 розпочато фактичну перевірку господарської одиниці позивача магазину RELCD Service Store, розташованого за адресою: м. Чернігів, вул. П`ятницька, 9.

За результатами проведеної ГУ ДПС у Чернігівській області перевірки був складений Акт фактичної перевірки від 12.03.2024 №3252/Ж5/25-01-07-05-01 (далі Акт перевірки), у якому викладені судження відповідача про вчинення позивачем наступних порушень:

- п.12 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»;

- п.85.2 ст. 85 Податкового кодексу України;

- вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 29.07.2022 №894 «Про встановлення строків, до настання яких торговці повинні забезпечити можливість здійснення безготівкових розрахунків (у тому числі з використанням електронних платіжних засобі, платіжних застосунків або платіжних пристроїв) за продані ними товари (надані послуги)».

На підставі Акту перевірки відповідачем 09.04.2024 прийняті податкові повідомлення-рішення:

- №5602/ж10/25-01-0705-01 (форма «ПС»), яким до позивача застосовано штраф (фінансову санкцію) у сумі 1020,00 грн

- №5601/ж10/25-01-0705-01 (форма «С»), яким до позивача застосовано штраф (фінансову санкцію) у сумі 221 950,00 грн.

Вважаючи податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Оскаржуючи наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень.

При цьому таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи органом місцевого самоврядування, їх посадовою особою дій у межах компетенції, але не передбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Пунктом 1.1. статті 1 Податкового кодексу України визначено, що Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 21.1.1 пункту 21.1 статті 21 Податкового кодексу України посадові особи контролюючих органів зобов`язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

За приписами пункту 61.1 статті 61 Податкового кодексу України податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Податковий контроль здійснюється органами, зазначеними у статті 41 цього Кодексу, в межах їх повноважень, встановлених цим Кодексом (пункт 61.2 статті 61 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпункту 62.1.3 пункту 62.1 статті 62 Податкового кодексу України податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Згідно із підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Види перевірок, які контролюючі органи мають право проводити, визначені статтею 75 Податкового кодексу України, пунктом 75.1 якої визначено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Так, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зокрема, посилається на протиправність наказу ГУ ДПС у м. Києві від 01.09.2023 №4296-п «Про проведення фактичних перевірок», оскільки він містить лише посилання на відповідний підпункт Податкового кодексу, без зазначення конкретних підстав для такої перевірки, тобто складений формально.

З цього питання суд вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.02.2020 (справа №826/17123/18) відступив від висновків про застосування норми права у подібних правовідносинах у частині того, що саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного здійснення податкового контролю щодо себе; а також що допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні та проведенні відповідної документальної виїзної або фактичної перевірки, які викладено в постановах Верховного Суду від 13.03.2018 (справа №804/1113/16), від 24.05.2019 (справа №826/16221/15), від 03.10.2019 (справа №820/850/16), від 16.10.2019 (справа №820/11291/15), від 22.11.2019 (справа №815/4392/15) тощо.

При цьому, у постанові від 21.02.2020 (справа №826/17123/18) Верховний Суд сформував новий правовий висновок, наступного змісту: оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, такими підставами позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Відтак, аналіз обов`язкового до врахування висновку Верховного Суду дає підстави вважати, що позивач вправі посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення податкової перевірки, однак таке право платник податків може реалізувати при оскарженні в подальшому наслідків проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень, а не при оскарженні наказу про проведення перевірки.

Оцінка таких підстав позову є першочерговою при розгляді справ про оскарження прийнятих за наслідками такої перевірки податкових повідомлень-рішень.

З урахуванням наведеного, суд у першу чергу здійснює оцінку правомірності призначення та проведення відповідачем перевірки за результатом якої прийняте спірне податкове повідомлення-рішення.

Відповідно до пункту 80.1 статті 80 Податкового кодексу України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Пункт 80.2 статті 80 Податкового кодексу України містить вичерпний перелік обставин, за наявності яких може бути проведена фактична перевірка. Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема:

у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів (пп.80.2.2);

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.03.2024 у справі №420/9909/23, кожне заявлене в межах конкретної справи порушення оцінюється судом на предмет його «істотності» чи «не істотності». Виявлення під час розгляду справ допущення контролюючим органом істотних порушень норм податкового законодавства (до прикладу, встановлення факту відсутності законних підстав для призначення перевірки), це за висновками Верховного Суду може спричиняти наслідки у вигляді скасування наказу про призначення перевірки та/або рішень, прийнятих за її наслідками. Водночас, ті процедурні порушення, які за своїм змістом не є істотними за практикою Верховного Суду таких наслідків не спричиняють.

З огляду на викладене, Судова палата акцентує увагу на наявності істотної різниці у критеріях оцінки правомірності наказу на предмет його підставності та/або оформлення, як наслідок, необхідності відмежування у спорах цієї категорії питання «наявності підстав для проведення перевірки» від питання «достатності відображення підстав для проведення перевірки у наказі» та/або «недоліків в оформленні рішення про проведення перевірки». Підстави для призначення будь-якої перевірки чітко закріплені у нормах ПК України, за наявності яких у контролюючих органів виникає безпосередньо право на проведення перевірки, тоді як відображення цих підстав у наказі про призначення перевірки фактично є формалізацією у письмовій формі права на проведення перевірки, яке вже виникло. Безумовно, формалізація підстави для проведення перевірки у наказі має відповідати вимогам абзацу третього пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України. Під час вирішення питання щодо правомірності призначення і проведення перевірки, зокрема фактичної, необхідно надавати оцінку достатності змісту наказу в контексті чіткого визначення у ньому правової (юридичної) підстави проведення такої перевірки та існування відповідної фактичної підстави, яка є передумовою для її проведення.

У спорах цієї категорії перевірці підлягають як питання наявності обґрунтованих підстав для призначення перевірки, так і дотримання контролюючим органом вимог абзацу третього пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України під час оформлення рішення про призначення перевірки у формі наказу, їх узгодженість між собою. У випадку наявності обґрунтованих підстав для призначення фактичної перевірки, не можна вважати протиправним наказ про її призначення, у якому наявне покликання на вимоги підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, але не розкрито зміст наявної/отриманої інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування про можливі порушення податкового законодавства, не конкретизовано норми права, які ймовірно порушив платник, із зазначенням доказів такого порушення. Покликання у наказі на підпункт 80.2.2 пункт 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, що утримує в собі весь спектр необхідних елементів для визначення підстави для призначення перевірки (як правової, так і фактичної), можна вважати мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України. Тому відсутні підстави вважати, що такий наказ породжує його неоднозначне трактування та/або невизначеність із фактичною підставою перевірки. Тому такий наказ не можна вважати протиправним.

Отже, якщо правовою підставою для проведення перевірки є відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, якій містить лише одну фактичну підставу для цього, то зазначення у наказі лише цього підпункту без розкриття його змісту та деталізації обставин не є істотним недоліком наказу, який давав би підстави вважати його протиправним.

Наказ ГУ ДПС у Чернігівській області на проведення фактичної перевірки від 08.03.2024 №207-п містить посилання на підпункт 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України. Відповідно до вищезазначеного наказу, підставою (обгрунтуванням) для його прийняття стала доповідна записка управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Чернігівській області від 08.03.2024 №691/25-01-07-05-08.

Отже, у контексті висновків, які викладені у постанові Верховного Суду від 26.03.2024 у справі №420/9909/23, суд приходить до висновку, що зміст спірного у цій справі наказу про проведення фактичної перевірки відповідає усім передбаченим податковим законодавством вимогам.

З огляду на наведене, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що у наказі відповідач обмежився лише посиланням на нормативно-правові акти та норми чинного законодавства, у тому числі норми Податкового кодексу України, якими визначено юридичні підстави для проведення фактичної перевірки платника податків та не вказав, які саме конкретні обставини (факти) зумовили необхідність проведення перевірки позивача, тобто не вказав фактичні підстави, що стали приводом для проведення перевірки позивача.

В той же час суд звертає увагу, що відповідно до п.75.1 ст.75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно з п.п.75.1.3 п.75.1 ст.75 ПК України, фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

У п.80.1 ст.80 ПК України визначено, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

За змістом п.80.2 ст.80 ПК України, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав: 80.2.1. у разі коли за результатами перевірок інших платників податків виявлено факти, які свідчать про можливі порушення платником податків законодавства щодо виробництва та обігу підакцизних товарів, здійснення платником податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, та виникає необхідність перевірки таких фактів; 80.2.2. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів; 80.2.3. письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, у тому числі незабезпечення можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, касових операцій, патентування або ліцензування; 80.2.4. неподання суб`єктом господарювання в установлений законом строк обов`язкової звітності про використання реєстраторів розрахункових операцій та/або програмних реєстраторів розрахункових операцій, розрахункових книжок та книг обліку розрахункових операцій, подання їх із нульовими показниками; 80.2.5. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах і пального, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, та/або масовими витратомірами, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального; 80.2.6. у разі виявлення за результатами попередньої перевірки порушення законодавства з питань, визначених у пункті 75.1.3; 80.2.7. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.

У п.80.3 ст.80 ПК України встановлено, що фактична перевірка, що здійснюється за наявності підстави, визначеної у пункті 80.2.6, може бути проведена для контролю щодо припинення порушення законодавства з питань, визначених у пункті 75.1.3, одноразово протягом 12 місяців з дати складання акта за результатами попередньої перевірки.

Згідно з п.80.4 ст.80 ПК України, перед початком фактичної перевірки, з питань дотримання порядку здійснення розрахункових операцій та ведення касових операцій, посадовими особами контролюючих органів на підставі підпункту 20.1.10 пункту 20.1 статті 20 цього Кодексу може бути проведена контрольна розрахункова операція.

Відповідно до п.80.6 ст.80 ПК України, під час проведення фактичної перевірки в частині дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), в тому числі тим, яким установлено випробування, перевіряється наявність належного оформлення трудових відносин, з`ясовуються питання щодо ведення обліку роботи, виконаної працівником, обліку витрат на оплату праці, відомості про оплату праці працівника. Для з`ясування факту належного оформлення трудових відносин з працівником, який здійснює трудову діяльність, можуть використовуватися документи, що посвідчують особу, або інші документи, які дають змогу її ідентифікувати (посадове посвідчення, посвідчення водія, санітарна книжка тощо).

У п.80.7 ст.80 ПК України закріплено, що фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції.

Пунктом 80.8 ст.80 ПК України встановлено, що під час проведення перевірки посадовими особами, які здійснюють таку перевірку, може проводитися хронометраж господарських операцій. За результатами хронометражу складається довідка, яка підписується посадовими особами контролюючого органу та посадовими особами суб`єкта господарювання або його представника та/або особами, що фактично здійснюють господарські операції.

За змістом п.82.3 ст.82 ПК України, тривалість перевірок, визначених статтею 80 цього Кодексу, не повинна перевищувати 10 діб. Продовження строку таких перевірок здійснюється за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу не більш як на 5 діб.

Аналіз положень ст.75 та 80 ПК України свідчить, що змістом (особливістю) фактичної перевірки є перевірка дотримання суб`єктом господарювання вимог відповідного законодавства та оцінка фактичного стану речей саме у поточний момент перевірки (фактичний момент перевірки), що корелюється із правом податкового органу прийти на перевірку без попередження у будь-яку годину доби, згідно робочого графіка платника податків. При фактичній перевірці мають фіксуватись ті факти та події, які мають місце (відбуваються) у період проведення такої перевірки, тобто з моменту її початку і до моменту її закінчення.

У свою чергу, результати фактичної перевірки мають відображати ті фактичні події, які відбувалися саме під час проведення заходу податкового контролю. Висновки щодо певних подій, які відбувалися поза межами визначеної п.82.3 ст.82 ПК України тривалості фактичної перевірки нівелюють саму природу фактичної перевірки та особливість її проведення без попередження платника податків.

Інакше тлумачення указаних норм сприятиме зловживанням з боку владних суб`єктів, оскільки дозволятиме встановлювати перевіряючий період на власний розсуд та здійснювати цим підміну одного виду перевірки іншим, а саме фактичної на документальну перевірку платника податків, підстави та порядок призначення якої є іншими та передбачені й врегульовані приписами ст.78 ПК України, що також протирічить правовій природі інституту фактичної перевірки. Також, самостійне, на власний розсуд визначення керівником контролюючого органу будь-якого періоду, який може бути охоплений фактичною перевіркою без інформації про можливі порушення платника податків у той період часу, може свідчити та мати на меті фактичне намагання контролюючого органу здійснити перевірку діяльності платника податків за значний період часу без достатніх на те підстав, що свідчить про суб`єктивність та необґрунтованість такого рішення.

Висновок про те, що під час фактичної перевірки перевіряється правильність фактичних дій (фактичного стану речей) суб`єкта підприємницької діяльності викладений у постанові Верховного Суду від 02.03.2023 по справі №380/13375/21.

Втім, зазначення в наказі періоду господарської діяльності позивача, який підлягає фактичній перевірці та становить 5 місяців з 01.10.2023 по останній день перевірки, яким є 12.03.2024, не спростовує ані факту проведення відповідачем саме фактичної перевірки, тобто фіксування тих фактів та події, які мають місце (відбуваються) у період проведення такої перевірки, з моменту її початку і до моменту її закінчення, так і встановлених відповідачем порушень.

Щодо суті встановлених відповідачем порушень, суд зважає на таке.

В розділі 4 «Висновок перевірки» Акту перевірки зазначено, що фактичною перевіркою ФОП ОСОБА_1 встановлено порушення п.12 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», п.85.2 ст. 85 Податкового кодексу України, вимог постанови Кабінету Міністрів України від 29.07.2022 №894 «Про встановлення строків, до настання яких торговці повинні забезпечити можливість здійснення безготівкових розрахунків (у тому числі з використанням електронних платіжних засобі, платіжних застосунків або платіжних пристроїв) за продані ними товари (надані послуги)».

Не погодившись з вищевказаними висновками позивачем 25.03.2024 були подані заперечення до Акту фактичної перевірки.

Надані заперечення були частково враховані контролюючим органом під час прийняття оскаржуваних податкових-повідомлень рішень, що підтверджується листом ГУ ДПС у Чернігівській області про розгляд заперечень від 05.04.2024 №4270/6/25-01-07-05-06.

На підставі висновків, викладених в Акті перевірки з урахуванням заперечень, відповідачем 09.04.2024 були прийняті податкові повідомлення-рішення:

-№5602/ж10/25-01-0705-01 (форма «ПС»), яким позивачу встановлено порушення п.85.2 ст.85 ПК України (ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів чи їх копій при здійсненні податкового контролю), та застосовано штраф в розмірі 1020,00 грн;

- №5601/ж10/25-01-0705-01 (форма «С»), яким ФОП ОСОБА_1 встановлено порушення п.12 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (порушення порядку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації), та застосовано штраф (фінансову санкцію) у сумі 221950,00 грн.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 09.04.2024 №5602/ж10/25-01-0705-01, яким встановлено ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів чи їх копій при здійсненні податкового контролю, суд звертає увагу, що бухгалтерські послуги позивачу надає ФОП ОСОБА_2 , відповідно до Договору про надання послуг від 04.05.2023 №05.

ФОП ОСОБА_2 здійснює свою діяльність за адресою: АДРЕСА_1 , що є відмінною від адреси, за якою здійснює свою діяльність позивач.

Тобто, первинні фінансово-господарські та бухгалтерські документи (документи на придбання та переміщення товарів) можуть зберігатися і за іншою адресою, з урахуванням викладених вище обставин, що свідчить про відсутність можливості позивача у стислий термін надати їх на перевірку.

11.03.2024 представниками ГУ ДПС у Чернігівській області було надано ФОП ОСОБА_1 запит про надання документів, відповідно до якого просили надати для перевірки наступні документи: журнал обліку товарів; залишки товарів на ГО за адресою: АДРЕСА_2 , магазин RELCD SERVICE STORE; банківські виписки за період з 01.10.2023 по 11.03.2024. Документи необхідно надати в термін до 17 год 00 хв 11.03.2024.

Відповідно до п.85.4 ст.85 Податкового кодексу України (далі ПК України) при проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).

Відповідний запит на отримання копій документів повинен бути поданий посадовою (службовою) особою контролюючого органу не пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати закінчення перевірки.

При цьому судом встановлено, що фактична перевірка ФОП ОСОБА_1 контролюючим органом була завершена 12.03.2024.

Отже, зважаючи на те, що податковим органом не було дотримано порядку подання запиту на отримання копій документів, платник податків був позбавлений можливості своєчасно зібрати та надати на перевірку всі необхідні для перевірки первинні документи.

Таким чином, порушення законодавства відповідачем під час подання запиту на отримання копій документів, а саме п.85.4 ст.85 ПК України не може слугувати підставою для притягнення позивача до відповідальності за ненадання таких документів, а тому податкове повідомлення-рішення від 09.04.2024 №5602/ж10/25-01-0705-01 є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 09.04.2024 №5601/ж10/25-01-0705-01, яким встановлено порушення позивачем порядку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації.

Відповідно до пункту 12 статті 3 Закону України від 06.07.1995 №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі Закон №265/95-ВР) передбачено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів, здійснювати продаж лише тих товарів, що відображені в такому обліку. Порядок та форма обліку товарних запасів для фізичних осіб - підприємців, у тому числі платників єдиного податку, встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. При цьому суб`єкт господарювання зобов`язаний надати контролюючим органам на початок проведення перевірки документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження товарних запасів (зокрема, але не виключно, документи щодо інвентаризації товарних запасів, документи про отримання товарів від інших суб`єктів господарювання та/або документи на внутрішнє переміщення товарів), які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).

Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість (крім тих, які провадять діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння.

Згідно зі статтею 20 Закону №265/95-ВР до суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, та/або не надали під час проведення перевірки документи, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті), за рішенням контролюючих органів застосовується фінансова санкція у розмірі вартості таких товарів, які не обліковані у встановленому порядку, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість (крім тих, які здійснюють діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння).

Правила ведення обліку товарних запасів та поширюється на фізичних осіб - підприємців, у тому числі платників єдиного податку (далі - ФОП), які відповідно до Закону зобов`язані вести облік товарних запасів та здійснювати продаж лише тих товарів, що відображені в такому обліку, та осіб, які фактично здійснюють продаж товарів (надання послуг) та/або розрахункові операції в місці продажу (господарському об`єкті) такого ФОП визначає Порядок ведення обліку товарних запасів для фізичних осіб - підприємців, у тому числі платників єдиного податку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 03.09.2021 №496, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.11.2021 за №1411/37033 (далі Порядок №496).

Згідно з пунктом 2 розділу І Порядку №496 у цьому Порядку терміни вживаються в таких значеннях:

документи, які підтверджують облік та походження товарів - Форма ведення обліку товарних запасів, визначена додатком до цього Порядку (далі - Форма обліку), та первинні документи;

первинні документи - опис залишку товарів на початок обліку, накладні, транспортні документи, митні декларації, акти закупки, фіскальні чеки, товарні чеки, інші документи, що містять реквізити, які дозволяють ідентифікувати постачальника та отримувача товару (найменування суб`єкта господарювання, реєстраційний номер облікової картки платника податків (далі - РНОКПП) або код згідно з ЄДРПОУ суб`єкта господарювання, серія та номер паспорта / номер ID картки для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовились від прийняття РНОКПП та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відповідну відмітку в паспорті), дату проведення операції, найменування, кількість та вартість товару.

Опис залишку товарів на початок обліку складається в довільній формі та має містити інформацію про: найменування товарів, наявних у такої ФОП на дату набуття ним обов`язку щодо ведення обліку товарних запасів, кількості таких товарів (із зазначенням одиниці виміру) та їх вартості, самостійно визначеної ФОП.

Згідно з пунктами 1 та 2 розділу ІІ Порядку №496 облік товарних запасів здійснюється ФОП шляхом постійного внесення до Форми обліку інформації про надходження та вибуття товарів на підставі первинних документів, які є невід`ємною частиною такого обліку.

Первинні документи, на підставі яких внесено записи до Форми обліку, є обов`язковими додатками до такої форми. Внесення даних до Форми обліку щодо надходження товарів на підставі первинних документів здійснюється до початку їх реалізації.

Форма обліку ведеться за вибором ФОП у паперовій або в електронній формі.

Форма обліку має містити зазначені в довільному порядку дані ФОП: прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки ФОП або серія та номер паспорта / номер ID картки для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовились від прийняття РНОКПП та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відповідну відмітку в паспорті, податкова адреса, назва та адреса місця продажу (господарського об`єкта) або місця зберігання, в межах якого ведеться облік. Для паперової форми обліку зазначені дані мають міститися на титульному аркуші.

Отже документами, що є підставою для внесення записів до товарних запасів є накладні, транспортні документи, митні декларації, акти закупки, фіскальні чеки, товарні чеки, інші документи тощо.

В свою чергу законодавством не передбачено, що за місцем знаходження господарської одиниці суб`єкта господарювання повинні зберігатись оригінали первинних документів на придбання товарно-матеріальних цінностей, які є підставою для обліку товарних запасів.

Сама по собі відсутність на момент перевірки контролюючим органом первинних документів за місцем реалізації чи зберігання товарів, за умови, що ці товари належним чином обліковані відповідно до Порядку №496 не є підставою для застосування до платника фінансової санкції, передбаченої статтею 20 Закону №265/95-ВР.

Суд зауважує, що матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження ведення позивачем обліку товарів запасів згідно Порядку №496.

Судом встановлено, що товар, який знаходився в реалізації в магазині позивача за адресою: АДРЕСА_2 та на який, за висновком відповідача, були відсутні документи на їх придбання, придбавався ФОП ОСОБА_1 , зокрема, у ФОП ОСОБА_3 . ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_6 , ФОП ОСОБА_7 , ФОП ОСОБА_8 , що підтверджується видатковими накладними №Сч-Р0005 від 17.01.2024, №Жв-Р0008 від 13.10.2023, №Жв-Р0014 від 26.10.2023, №Жв-Р0015 від 27.10.2023, №Лс-Р0009 від 16.11.2023, №Лт-Р0009 від 23.02.2024, №Вс-Р0010 від 26.09.2023, №Бз-Р0002 від 07.03.2024, №Лт-Р0010 від 26.02.2024, №2345-172384 від 29.01.2024, №2345- 170860 від 26.12.2023, №0000-002324 від 27.11.2023, №0000-000462 від 04.02.2024, №2345-171790 від 16.01.2024, №2345-173342 від 19.02.2024, №2345-172706 від 05.02.2024, №МР-0001068 від 09.02.2024, №01-15012024 від 15.01.2024, №2126 від 01.02.2024, №364264 від 29.12.2023, №785461 від 12.01.2024.

При цьому, ФОП ОСОБА_1 було надано контролюючому органу інвентаризаційний опис залишків товару, які знаходяться у місці продажу на 14 арк, про що зазначено в Акті перевірки.

При цьому, представниками ГУ ДПС у Чернігівській області був складений опис залишків товарів, які знаходяться в реалізації в магазині RELCD Service, за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з вищевказаним описом на реалізації в магазині знаходились: 1. IPhone 11 64 Gb (imei 49398) 1 шт., вартістю 10 000,00 грн 2. IPhone SE 64 Gb (imei 80753) 1 шт., вартістю 5000,00 грн. 3. IPhone 11 128 Gb (imei 224492) 1 шт., вартістю 10 000,00 грн. 4. IPhone 11 Pro 64 Gb (imei НОМЕР_1 ) 1 шт., вартістю 11 000,00 грн 5. IPhone 12mini 64 Gb (imei НОМЕР_2 ) 1 шт., вартістю 9 000,00 грн 6. IPhone 12 Pro 128Gb (imei НОМЕР_3 ) 1 шт., вартістю 12 000,00 грн 7. IPhone 12 Pro Max 256Gb (imei НОМЕР_4 ) 1 шт., вартістю 13 000,00 грн 8. Apple watch SE1 1 шт., вартістю 4000,00 грн 9. Apple watch SE2 FM64KSW4CC 1 шт., вартістю 5000,00 грн 10. IPad Pro (imei НОМЕР_5 ) 1 шт., вартістю 13000,00 грн 11. IPad Pro (imei НОМЕР_6 ) 1 шт., вартістю 13000,00 грн 12. IPad 10 (imei НОМЕР_7 ) 1 шт., вартістю 14000,00 грн 13. MacBook Air (CO2XV28XJK78) 1 шт., вартістю 15000,00 грн; 14. MacBook Air (FVFZF4NYLYWN) 1 шт., вартістю 15000,00 грн 15. MacBook Air (FVFGV6LEQ6LD) 1 шт., вартістю 15000,00 грн 16. IPad Pro (imei НОМЕР_8 ) 1 шт., вартістю 13000,00 грн 17. IPad Pro11 (RJ2GTWGNWH) 1 шт., вартістю 13000,00 грн

Загальна вартість залишків, які знаходяться в реалізації становить 190 000,00 грн.

При цьому, зазначений контролюючим органом товар в описі залишків товарів, які знаходяться в реалізації в магазині RELCD Service, за адресою: АДРЕСА_2 не є власністю ФОП ОСОБА_1 , а перебуває у нього в реалізації на підставі договорів комісії.

Так, у період з грудня 2023 року по березень 2024 року ФОП ОСОБА_1 було укладено Договори комісії на реалізацію товару з фізичними особами ОСОБА_9 (договір №01-к від 25.12.2023), ОСОБА_10 (договір №02-к від 29.12.2023), ОСОБА_11 (договір №03-к від 05.01.2024), ОСОБА_12 (договір №04-к від 11.01.2024), ОСОБА_13 (договір №05-к від 15.01.2024), ОСОБА_14 (договір №06-к від 18.01.2024), ОСОБА_15 (договір №07-к від 22.01.2024), ОСОБА_16 (договір №08-к від 23.01.2024), ОСОБА_17 (договір №09-к від 25.01.2024), ОСОБА_18 (договір №10-к від 31.01.2024), ОСОБА_19 (договір №11-к від 06.02.2024), ОСОБА_20 (договір №12-к від 13.02.2024), ОСОБА_21 (договір №13-к від 20.02.2024), ОСОБА_22 (договір №14-к від 28.02.2024), ОСОБА_23 (договір №15-к від 06.03.2024).

Відповідно до вищевказаних договорів комісії на реалізацію товару Комісіонер (ФОП ОСОБА_1 ) зобов`язується від свого імені за дорученням та за рахунок Комітента здійснити за плату одну або декілька угод з продажу третім особам товару, який належить Комітенту.

Відповідно до п.4.1, 4.2 вказаних Договорів комісії на реалізацію товару, товар, що надійшов до Комісіонера від Комітента для здійснення передбачених у цьому договорі умов, є власністю Комітента та не може бути включений до обліку товарів Комісіонера. Кошти виручені від продажу третім особа покупця Товару, що належить Комітенту є власністю Комітента та не враховується в дохід Комісіонера.

Відповідно до накладних на приймання- передачу товару згідно договору комісії №01-Н від 25.12.2023 (на суму 10000,00 грн.), № 02-В від 29.12.2023 (на суму 13000,00 грн.), № 03-В від 05.01.2024 (на суму 26000,00 грн.), № 04-К від 11.01.2024 (на суму 4000,00 грн.), 05-К від 15.01.2024 (на суму 15000,00 грн.), № 06-В від 18.01.2024 (на суму 13000,00 грн.), №07-В від 22.01.2024 (на суму 15000,00 грн.), №08-В від 23.01.2024 (на суму 14000,00 грн.), №09-В від 25.01.2024 (на суму 5000,00 грн.), №10-В від 31.01.2024 (на суму 12000,00 грн.), №11-В від 06.02.2024 (на суму 11000,00 грн.), №12-В від 13.02.2024 (на суму 5000,00 грн.), №13-В від 20.02.2024 (на суму 25000,00 грн.), №14- К від 28.02.2024 (на суму 13000,00 грн.), №15-К від 06.03.2024 (на суму 9000,00 грн.) - ФОП ОСОБА_1 за період з грудня 2023 року по березень 2024 року отримав від фізичних осіб за договорами комісії продукції (техніка компанії Apple, зокрема IPhone, Apple Watch, IPad, MacBook) на загальну суму 190 000,00 грн.

З наведеного слідує, що відображені податковим органом в описі залишків товар не придбавався ФОП ОСОБА_1 , а був отриманий від фізичних осіб для реалізації відповідно до договорів комісії, то такий товар не підлягає відображенню, як в журналі обліку товарів, так і в залишках.

Отже, зважаючи на те, що позивачем належним чином проводився облік товарних запасів за місцем їх реалізації, що підтверджується і Актом перевірки, оскільки контролюючому органу був наданий опис залишків, а також те, що частина складної побутової техніки перебувала в реалізації на підставі договорів комісії, то у відповідача були відсутні правові підстави для винесення податкового повідомлення-рішення від 09.04.2024 №5601/ж10/25-01-0705-01.

Крім того суд зауважує, що Верховний Суд у постановах від 03.04.2019 у справі №812/1508/17 та від 05.03.2019 у справі №806/2402/16, стосовно застосування статті 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», зробив висновок, за якою відповідальність за правилами цієї статті настає виключно за реалізацію товарів, які необліковані у встановленому порядку.

Ухвалюючи рішення у справі №806/2402/16 Верховний Суд зазначив, що аналогічної позиції дотримується Державна податкова адміністрація України, зокрема, у листі від 14.07.2003 №10974/7/23-2117, яким роз`яснено, що відсутність накладних або їх неправильне оформлення не може бути віднесене до порушень установленого порядку обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації. Крім того, законодавством не передбачений порядок обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, тому оприбуткування товарів здійснюється відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку в Україні. Враховуючи вищевикладене, Державна податкова адміністрація України вважає, що застосування фінансових санкцій, передбачених статтями 20 та 21 Закону №265/95-ВР, а саме за реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, та за неведення або ведення з порушенням встановленого порядку обліку товарів за місцем реалізації та зберігання (не ведення журналу обліку нафтопродуктів), є неправомірним.

Тобто застосування такої санкції можливо до суб`єкта господарювання, яке не облікувало товар та реалізувало його, не провівши розрахунки через реєстратор розрахункових операції, проте факту продажу необлікованих товарів у цій справі податковим органом не встановлено.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 2 статті 2 та частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин і не довів правомірності винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Отже виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат, суд зважає на наступне.

Так, право на правову допомогу гарантовано ст.ст.8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення яким надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 №13-рп/2000, від 30.09.2009 №23-рп/2009 та від 11.07.2013 №6-рп/2013.

У рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно з ч.1 ст.132 КАСУ, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частина третя вказаної статті).

Таким чином, послуги зі складання позовних заяв, апеляційних та касаційних скарг є різновидом правової допомоги, витрати на яку включаються до складу судових витрат.

За змістом ст.134 КАСУ, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною чи третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, установлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.7 та ч.9 ст.139 КАСУ розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з частиною 1 статті 139 КАСУ при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Також, за змістом частиною 9 статті 139 КАСУ, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмету спору.

При цьому, з огляду на принципи диспозитивності та змагальності, суд не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (висновок Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі №922/445/19, викладений у постанові від 03.10.2019).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем понесені судові витрати в сумі 18400,00 грн витрат на правову допомогу та зі сплати судового збору у розмірі 2229,70 грн. В підтвердження понесених витрат на правову допомогу, стороною позивача надано: квитанцію про сплату судового збору на суму 2229,70 грн №8B4T-BT31-CBP4-AHM9 від 26.04.2024, ордер серії СВ №1085542, №C39A-PBMO-HOKX-XCBT від 22.04.2024 на суму 18400 грн, Акт надання послуг від 29.04.2024 №84, договір про надання правової допомоги від 22.04.2024 №22/04/24/1.

Суд висновує, що понесені позивачем витрати підтверджені належними та допустимими доказами, пов`язані з представленням інтересів позивача в суді, обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт відповідачем не заперечується, а отже підлягають стягненню в повному обсязі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 227,241-243,246,250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Чернігівській області від 09.04.2024 №5602/ж10/25-01-0705-01.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Чернігівській області від 09.04.2024 №5601/ж10/25-01-0705-01.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернігівській області на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2229,70 грн (дві тисячі двісті двадцять дев`ять гривень 70 коп.) судового збору та 18400,00 грн (вісімнадцять тисяч чотириста гривень) витрат на правову допомогу.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Позивач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_9 ).

Відповідач: Головне управління ДПС у Чернігівській області (вул. Реміснича,11, м. Чернігів, 14000, код ЄДРПОУ ВП 44094124).

Повне рішення суду складено 15.07.2024.

Суддя Л.О. Житняк