Справа № 520/35822/23
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2024-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 р. Справа № 520/35822/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Курило Л.В. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2024, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., м. Харків, повний текст складено 18.03.24 у справі № 520/35822/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач) звернулася до адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі за текстом також - відповідач), в якому просила:

- визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства ОСОБА_1 замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти декларацію ОСОБА_1 про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що судом першої інстанції ухвалено необґрунтоване рішення, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач наводить обставини справи та вказує, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не взяв до уваги доводів відповідача про те, що позивачем не надано доказів про припинення громадянства рф, з огляду на що відсутні підстави для подання декларації відповідно до абзацу 13 ст. 1 Закону України «Про громадянство України». Просить урахувати, що посилання позивача на «неможливість подання клопотання» не можуть бути взяті до уваги, оскільки абзацом 13 ст. 1 вказаного Закону встановлюються інші норми, які повинні виконуватись стосовно припинення іноземного громадянства. Зазначає, що позивач мала час в межах дворічного строку, відведеного українським законодавством, виконати зобов`язання про вихід з іноземного громадянства.

За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Просить також стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати витрати на представництво адвокатом інтересів позивача в суді апеляційної інстанції в сумі 4000,00 грн.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що за змістом позовної заяви ОСОБА_1 30.04.2020 набула громадянство України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», їй видано довідку № 12967 від 21.08.2020 та тимчасове посвідчення громадянина України НОМЕР_1 від 08.12.2021 з терміном дії до 30.04.2022.

Матеріали справи містять копію тимчасового посвідчення на ім`я ОСОБА_1 , у якому зазначено, що цей документ відповідно до Закону України «Про громадянство України» посвідчує особу і підтверджує її належність до громадянства України.

З копії довідки № 12967 про реєстрацію особи громадянином України встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з прийнятим 30.04.2020 ГУ ДМС України у Харківській області рішенням набула громадянства України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України». Довідка видана до посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 , виданої 12.12.2011 УГІРФО ГУМВС України в Харківській області, паспорта громадянина російської федерації № НОМЕР_3 , виданого 21.04.2016 МЗС Росії 38005, і є підставою для оформлення документа, що підтверджує громадянство України: тимчасове посвідчення громадянина України.

Позивач звернулася до відповідача із письмовою заявою з викладеними обставинами щодо неможливості відмови від громадянства рф та з проханням отримати від неї декларацію про відмову від іноземного громадянства для оформлення паспорта громадянина України.

Листом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 06.06.2023 за № 6301.6.2-10190/63.3-23 позивачу повідомлено, що в межах компетенції розглянуто звернення щодо подання декларації про відмову від іноземного громадянства, у зв`язку з чим повідомлено про те, що під час подання заяви про набуття громадянства України ОСОБА_1 разом з іншими документами було подано зобов`язання припинити громадянство російської федерації протягом двох років з моменту набуття українського громадянства. Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» передбачено, якщо іноземець, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства. Форма зазначеної декларації затверджена Наказом МВС України № 989 від 28.12.2021 «Про затвердження зразків деяких документів, які подаються для набуття громадянства України іноземцями, які мають визначені заслуги перед Україною або прийняття яких до громадянства України становить державний інтерес для України, які брали участь у захисті територіальної цілісності та недоторканості України, та іноземцями, які зазнали переслідувань", та зазначено, що позивачка не має підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства.

Позивач, вважаючи зазначену відмову протиправною, звернулася до суду з позовом у цій справі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу в прийнятті декларації про відмову від громадянства.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року за № 2235-III (далі - Закон № 2235-III).

Відповідно до визначень, які містить частина 1 статті 1 Закону України "Про громадянство України", громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Статтею 6 Закону України "Про громадянство України" встановлено підстави набуття громадянства України, зокрема, внаслідок прийняття до громадянства.

Умовами прийняття до громадянства України є:

1) визнання і дотримання Конституції України та законів України, що засвідчується особою у поданій в установленому порядку заяві про прийняття до громадянства України;

1-1) знання основ Конституції України, історії України.

Складання іспитів з основ Конституції України, історії України здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

2) подання: особою без громадянства - декларації про відсутність іноземного громадянства;

іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) усіх цих держав.

Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави.

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Відповідно до абзацу 13 статті 1 Закону № 2235-ІІІ незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури.

У пунктах 117, 119 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, зазначено таке.

У разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України. Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.

Особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Порядок розгляду питань громадянства Російської Федерації регламентується Положенням про порядок розгляду питань громадянства Російської Федерації, затвердженим 14 листопада 2002 року № 1325.

Цим Положенням, прийнятим відповідно до Закону, встановлюються порядок розгляду заяв з питань громадянства Російської Федерації, прийняття, виконання та скасування рішень із зазначених питань, а також форми заяв та перелік необхідних документів, відповідних конкретним підставам набуття чи припинення громадянства Російської Федерації.

Положення визначає певні особливості, за умови дотримання яких може бути прийнята заява про вихід з (припинення) громадянства РФ.

Вихід з громадянства Російської Федерації особи, яка проживає на території Російської Федерації або за її межами, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення цієї особи. У випадках, передбачених статтею 20 Федерального закону, вихід із громадянства Російської Федерації не допускається.

Водночас з 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України №64/2022 на території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по теперішній час, крім того всі дипломатичні відносини з Російською Федерацією розірвано.

Це означає, що посольства та консульства РФ в Україні припинили свою діяльність.

Визнання офіційно цього факту не потребує додаткового доведення з боку позивача про наявність незалежної від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства), адже як в законодавстві України, так і в законодавстві РФ відсутнє правове регулювання процедури припинення громадянства (підданства) за ініціативою особи в разі ведення воєнних дій між відповідними державами.

Як зауважує позивач у позові, листом Міністерства іноземних справ російської федерації від 31.10.2022 за № 29090/кд-гр позивачу повідомлено, що з заявою про вихід з російського громадянства вона має право звернутися до російської закордонної установи у країні постійного проживання після поновлення зазначеної установи при наявності дозволу іноземної держави на проживання.

Проте, у зв`язку із припиненням діяльності російських закордонних установ в Україні та зупинення усіх дипломатичних зв`язків з Російською Федерацією, вона позбавлена можливості подання заяви до посольства Російської Федерації про вихід з громадянства.

З огляду на зазначене позивач звернулася до відповідача з декларацією про відмову від іноземного громадянства Російської Федерації у зв`язку з існуванням незалежних від неї причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства Російської Федерації.

На підтвердження того, що позивач не мала можливості раніше звернутися до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, остання надала виписку з медичної картки амбулаторного хворого № 31284, виданою приватною клінікою «Доктор Алекс» на імя ОСОБА_2 , з якої убачається, що хвора поступила у клініку 02.04.2021 з діагнозом правосторонній спонтанний пневмоторакс для радікальної операції.

Однак листом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 06.06.2023 за № 6301.6.2-10190/63.3-23 позивача повідомлено про відсутність підстав для прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства.

Разом з цим колегія суддів ураховує, що консульські установи Російської Федерації, що розміщені на території України, станом на сьогодні закриті та не функціонують, що унеможливлює отримання документа про припинення громадянства.

Вказані обставини також визнає відповідач, як у відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі.

В свою чергу, зміни у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації до законодавства України щодо неотримання документа при припинення громадянства Російської Федерації станом на момент виникнення спірних правовідносин не вносилися, що ставить позивача у невизначене становище.

У справі Рисовський проти України (п.70-71) Європейський Суд зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). У справі Рисовський проти України також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування". ЄСПЛ вказав на те, що принцип "належного урядування", зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі". Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії".

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що ОСОБА_1 мала повне право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки отримати документ про припинення громадянства Російської Федерації для неї наразі не є можливим.

Вказані обставини свідчать про наявність підстав для визнання протиправною відмови Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації ОСОБА_1 .

Разом з цим суд апеляційної інстанції зазначає, що в своєму листі відповідач чітко вказав, що з огляду на приписи Закону України «Про громадянство України» підстави для прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства ОСОБА_1 відсутні.

Отже, відповідач розглянув подану ОСОБА_1 декларацію та дійшов висновку, що правові підстави для прийняття декларації відсутні.

Враховуючи те, що під час розгляду справи суд констатував поважність причин неотримання позивачем документа про припинення іноземного громадянства (підданства) та протиправність відмови міграційної служби в прийнятті декларації про відмову від громадянства РФ, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що належним способом поновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача прийняти відповідну декларацію.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є обґрунтованим і законним.

Доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Щодо стягнення на користь позивача судових витрат на представництво адвокатом інтересів позивача в суді апеляційної інстанції в сумі 4000,00 грн, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За частиною третьою статті 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів частин 1-5 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 1-5 статті 134 КАС України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 1-5 статті 134 КАС України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 за № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).

Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження витрат з професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції позивачем надано до матеріалів справи копії: договору про надання правової допомоги адвокатом № 21/11/23-2 від 21.11.2023 з додатком № 2 від 07.05.2024; рахунок-фактуру від 07.05.2024 на суму 4000,00 грн; опис послуг від 07.05.2024, наданих адвокатом.

Згідно з додатком № 2 від 07.05.2024 до вказаного договору адвокат прийняв на себе зобов`язання з представництва інтересів позивача в суді апеляційної інстанції при перегляді рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року у справі № 520/35822/23; гонорар адвоката за надання послуг у суді апеляційної інстанції у справі № 520/35822/23 становить 4000,00 грн.

З опису послуг від 07.05.2024, наданих адвокатом, вбачається, що адвокатом надано позивачу послуги з ознайомлення з апеляційною скаргою відповідача, складення відзиву на апеляційну скаргу.

Враховуючи наведені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, колегія суддів уважає заявлений представником позивача до відшкодування розмір правової допомоги за складення апеляційної скарги завищеним та таким, що підлягає зменшенню.

Крім того, колегія суддів ураховує, що участь одного адвоката при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій свідчить про його обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин, що, поза сумнівом, істотно впливає на обсяг надання ним послуг в межах їх повторного вивчення.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19.

Враховуючи викладене, а також фактичний обсяг виконаної роботи та її незначну складність (під час надання послуг у суді апеляційної інстанції адвокатом фактично складено тільки відзив на апеляційну скаргу відповідача), колегія судів апеляційної інстанції вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок відповідача, у сумі 2000,00 грн.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 у справі № 520/35822/23 залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області () судові витрати на правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді Л.В. Курило В.Б. Русанова