Справа № 990SСGС/2/24
Суддя: Мартєв Сергій Юрійович
Дата ухвалення: 2024-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

судді Великої Палати Верховного Суду Мартєва С. Ю.
до постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 990SCGC/2/24 (провадження № 11-14сап24) за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя від 14 грудня 2023 року № 1321/0/15-23, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 16 червня 2021 року № 1373/3дп/15-21
1. 13 червня 2024 року Велика Палата Верховного Суду розглянула справу за скаргою ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 14 грудня 2023 року № 1321/0/15-23, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 16 червня 2021 року № 1373/3дп/15-21.
2. Велика Палата Верховного Суду в цій справі ухвалила рішення про задоволення скарги ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя від 14 грудня 2023 року № 1321/0/15-23.
Рішення Вищої ради правосуддя від 14 грудня 2023 року № 1321/0/15-23 «Про залишення без змін рішення Третьої Дисциплінарної палати від 16 червня 2021 року № 1373/3дп/15-21 про притягнення суддів Синельниківського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_3, ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності» скасувала в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності судді ОСОБА_1 .

Стягнула за рахунок бюджетних асигнувань Вищої ради правосуддя на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору в розмірі 1 211,20 грн.

3. У своїй постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала відсутність визначених пунктами 1-3 частини першої статті 52 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон про Вищу раду правосуддя) підстав для скасування оскарженого рішення ВРП.

4. Оцінюючи рішення ВРП від 14 грудня 2023 року № 1321/0/15-23 щодо наявності у ньому посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що визначальним критерієм правомірності оскарженого рішення є встановлення дисциплінарним органом обставин, що свідчать про наявність у діях судді ознак дисциплінарного проступку.

5. Велика Палата Верховного Суду в чергове підкреслила, що відповідно до статті 131 Конституції України, Закону про Вищу раду правосуддя ВРП є дисциплінарним органом, який перевіряє наявність складу дисциплінарного проступку, передбаченого статтею 106 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон про судоустрій), а не органом, що здійснює судочинство, тому ВРП не наділена повноваженнями оцінювати законність судового рішення, перевіряти його правовий зміст. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством

6. Велика Палата Верховного Суду врахувала, що у Декларації щодо принципів незалежності судової влади, прийнятій 14 жовтня 2015 року Конференцією голів верховних судів країн Центральної та Східної Європи (о. Бріюні, Хорватія), закріплено принципи, які встановлюють стандарти незалежності судової влади як однієї з трьох гілок державної влади, згідно з якими жоден суддя не повинен притягатися до дисциплінарної відповідальності чи звільнятися за винесені ним судові рішення, окрім як у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону. Орган, що здійснює дисциплінарне провадження щодо судді, не вповноважений перевіряти законність судового рішення, а зобов`язаний перевірити дії судді під час ухвалення такого рішення в частині наявності порушень, які є підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності

7. Велика Палата Верховного Суду критично оцінила висновки ВРП, наведені в оскарженому рішення в частині, що «слідчий суддя не врахував, що клопотання слідчого не містить належного обґрунтування необхідності застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт», оскільки оцінка обґрунтованості процесуальних звернень належить до виключної компетенції суду як органу, який здійснює правосуддя, такі висновки виходять за межі повноважень дисциплінарного органу при здійсненні дисциплінарного провадження щодо судді, оскільки є власною оцінкою ВРП та її дисциплінарної палати процесуального клопотання слідчого.

8. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що в межах цієї справи не ставила собі за мету оцінити законність і обґрунтованість ухвали слідчого судді ОСОБА_1 від 13 січня 2020 року, оскільки це не є повноваженнями суду в межах розгляду скарги судді на рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати за наслідками розгляду дисциплінарної справи.

9. Водночас Велика Палата Верховного Суду вважала, що оцінка дій судді на предмет допущення / недопущення ним грубого порушення закону здійснена виключно з метою встановлення наявності / відсутності вчинення суддею дисциплінарного проступку. Тому висновки в цій справі мають значення для цілей дисциплінарного провадження щодо судді та не можуть тлумачитись як висновки щодо законності та обґрунтованості ухвали слідчого судді в межах судового розгляду справи у кримінальному провадженні.

10. Оцінюючи обґрунтованість висновків оскарженого рішення ВРП в частині задоволення ухвалою слідчого судді ОСОБА_1 від 31 січня 2020 року клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Олімпіас груп» (далі - ТОВ «Олімпіас груп») про скасування арешту, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками ВРП та її Дисциплінарної палати про те, що суддя ОСОБА_1 при прийнятті ухвали від 31 січня 2020 року про скасування арешту майна вийшов за межі повноважень слідчого судді при вирішенні питання про зобов`язання зберігача майна повернути зерно кукурудзи ТОВ «Олімпіас груп».

11. Водночас Велика Палата Верховного Суду не погодилася з оцінкою ВРП про те, що «наслідком стало виконання без відома ФОП ОСОБА_2 неправомірної ухвали слідчого судді від 31 січня 2020 року», оскільки висновки щодо правомірності чи неправомірності судового рішення можуть бути здійснені виключно в процесуальному порядку судом апеляційної чи касаційної інстанції, а не дисциплінарним органом.

12. Також Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком ВРП про те, що такі дії, як порушення норм процесуального права, які полягали у виході за межі повноважень слідчого судді та не наведення відповідних мотивів та процесуальних підстав такого виходу, вчинені суддею ОСОБА_1 унаслідок неналежного ставлення до виконання обов`язків слідчого судді.

13. Велика Палата Верховного Суду не погодилася з висновками дисциплінарного органу щодо наявності у діях судді ОСОБА_1 складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій.

14. Зазначила, що положення Закону про судоустрій вимагають від дисциплінарного органу та ВРП як органу, який виконує функцію апеляційної інстанції щодо перегляду рішень дисциплінарних палат ВРП, наводити у своїх рішення про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, склад якого дисциплінарного проступку встановлено у діях судді.

15. Кваліфікація діяння - це точна правова оцінка конкретного діяння, яка полягає у встановленні точної відповідності між ознаками вчиненого діяння та ознаками, визначеними законом. Юридичною підставою кваліфікації діяння є його склад. Наслідки вчинення певних дій у кожному конкретному випадку мають бути встановлені й поставлені у вину суб`єктові дисциплінарного правопорушення, якщо між його діянням і наслідками існує причинний зв`язок. Настання описаних у законі наслідків є свідченням того, що вони виконують роль обставин, які надають проступку кваліфікованого виду.

16. Виходила з того, що за порушення суддею певного обов`язку передбачена конкретна визначена законом підстава для його дисциплінарної відповідальності.

17. Дійшла висновку про те, що пункт 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій стосується поведінки судді, яка порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя і складається з таких аспектів: питання моралі, чесності, непідкупності; відповідність способу життя судді його статусу; дотримання норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду; прояв неповаги до інших суддів, адвокатів, експертів, свідків чи інших учасників судового процесу.

18. Вважала, що за відсутності обставин, які свідчать, що дії судді під час виконання функцій правосуддя порочать звання судді й підривають авторитет правосуддя, а становлять лише порушення (істотне порушення) норм процесуального права, такі дії судді не можуть кваліфікуватись за пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій.

19. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оцінивши дії судді ОСОБА_1 як наведений вище дисциплінарний проступок, ВРП та її Дисциплінарна палата не конкретизували, яким чином порушення чи неправильне застосування норм процесуального права, допущені суддею ОСОБА_1 при постановлених ним як слідчим суддею ухвал від 13 та 31 січня 2020 року, порушує етичні стандарти поведінки судді, оскільки є очевидним, що діяння, поставлені йому у провину, не стосуються питань моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, проявів неповаги до колег та учасників судового процесу.

20. Велика Палата Верховного Суду не погодилася з висновком ВРП про те, що «допущені суддею ОСОБА_1 грубі порушення норм процесуального права та зміст постановлених ним як слідчим суддею ухвал від 13 та 31 січня 2020 року в цій справі викликають у стороннього спостерігача сумніви щодо об`єктивності судді, тому не сприяють посиленню переконаності громадськості у доброчесності та неупередженості суду», оскільки така оцінка «стороннього спостерігача» не надавалась заявником - учасником процесу в дисциплінарній скарзі. Проєктування за межами доводів скарги дисциплінарним органом власної оцінки дій судді щодо постановлення судових рішень у рамках здійснення дисциплінарного провадження як оцінки «стороннього спостерігача» повинне бути належним чином мотивоване.

21. Велика Палата Верховного Суду врахувала, що пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України та статтею 115 Закону про судоустрій встановлено, що підставою для звільнення судді є вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.

22. Дійшла висновку, що дії судді за пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій ототожнюються із діями судді, які є істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов`язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, що встановлено пунктом 1 частини дев`ятої статті 109 цього Закону. Вчинення суддею таких дій відповідно до частини восьмої статті 109 Закону про судоустрій має наслідком застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади.

23. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважала, що ВРП безпідставно ототожнила порушення суддею процесуальних норм під час ухвалення судового рішення з поведінкою, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, та безпідставно кваліфікувала дії судді за пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій.

24. Дисциплінарний орган кваліфікував дії судді ОСОБА_1 за сукупністю дисциплінарних проступків, передбачених підпунктом «б» пункту 1, пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій, наслідком чого стало застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади.

25. Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками ВРП та її Дисциплінарної палати лише в частині, а саме щодо наявності в діях судді ОСОБА_1 ознак дисциплінарного проступку, передбаченого підпунктом «б» пункту 1 статті 106 Закону про судоустрій, та не погодилася з висновком про можливість кваліфікувати дії судді ОСОБА_1 при постановленні ним як слідчим суддею процесуальних ухвал за ознаками дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 3 частини першої цієї статті.

26. Дійшла висновку, що рішення ВРП від 14 грудня 2023 року № 1321/0/15-23 про залишення без змін рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 22 червня 2020 року № 1916/2дп/15-20 про притягнення судді Синельниківського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за дисциплінарні проступки, передбачені підпунктом «б» пункту 1, пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій, не може вважатися вмотивованим, а тому воно підлягає скасуванню на підставі пункту 4 частини першої статті 52 Закону про Вищу раду правосуддя.

Зміст окремої думки

27. З мотивами, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду частково не погоджуюся, отже відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) висловлюю свою окрему думку.

28. Слідчий суддя ОСОБА_1 постановив такі судові рішення:

1) ухвалу від 13 січня 2020 року у справі № 191/91/20 (провадження № 1-кс/191/12/20) про задоволення клопотання слідчого та накладено арешт на зерно - кукурудзу, вагою 255732 кг, яка зберігається в приміщенні складу ТОВ «Дон Агро», за адресою: Кіровоградська область, м. Бобринець, вул. Промислова, 1.

2) ухвалу від 22 січня 2020 року про задоволення заяви слідчого про виправлення описки, допущеної в ухвалі від 13 січня 2020 року, і в абзаці четвертому сторінки 3, в абзаці четвертому сторінки 4 та у резолютивній частині ухвали замість помилково вказаного «кукурудзу, вагою 255 732 кг, яка зберігається у приміщенні складу ТОВ «Дон Агро», за адресою: Кіровоградська область, м. Бобринець, вул. Промислова, 1» зазначено «кукурудзу, вагою 1 134 621 кг, яка зберігається у приміщенні складу ТОВ «Прометей сайлос», за адресою: Кіровоградська область, Добровеличківський район, м. Помічна».

3) ухвалу від 31 січня 2020 року про задоволення клопотання представника ТОВ «Олімпіас груп» і скасування арешту, накладеного ухвалою від 13 січня 2020 року (з урахуванням ухвали від 22 січня 2020 року про виправлення описки) на зерно кукурудзи вагою 1 134 621 кг та зобов`язано відповідальну особу - ТОВ «Прометей сайлос» здійснити повернення цього зерна ТОВ «Олімпіас груп».

29. Дії судді ОСОБА_1 щодо дотримання ним процесуальних обов`язків та повноважень при постановленні вказаних ухвал були предметом оцінки Третьої Дисциплінарної палати і ВРП в межах дисциплінарного провадження.

30. За наслідками розгляду дисциплінарної справи Третя Дисциплінарна палата і ВРП дійшла висновку, що суддя ОСОБА_1 допустив істотне порушення норм процесуального права щодо наведення належних мотивів прийняття аргументів слідчого про арешт майна та представника ТОВ «Олімпіас груп» про скасування арешту майна, вийшов за межі повноважень слідчого судді при вирішенні питання про зобов`язання зберігача майна повернути зерно кукурудзи ТОВ «Олімпіас груп», що призвело до виконання без відома ФОП ОСОБА_2 неправомірної ухвали слідчого судді від 31 січня 2020 року та вивезення зерна кукурудзи ТОВ «Олімпіас груп». Такі дії, на переконання Дисциплінарної палати і ВРП, вчинені суддею внаслідок неналежного ставлення до виконання обов`язків слідчого судді (груба недбалість).

31. Також Дисциплінарна палата і ВРП вважали, що допущені суддею ОСОБА_1 грубі порушення норм процесуального права і зміст постановлених ним як слідчим суддею ухвал від 13 та 31 січня 2020 року в цій справі викликають у стороннього спостерігача сумніви щодо об`єктивності судді, а тому не сприяють посиленню переконаності громадськості у доброчесності та неупередженості суду і підривають авторитет правосуддя в питаннях дотримання норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду.

32. Ураховуючи наведені обставини Третя Дисциплінарна палата і ВРП дійшла висновку про наявність в діях судді ОСОБА_1 ознак дисциплінарних проступків і кваліфікували його дії за:

підпунктом «б» пункту 1, частини першої статті 106 Закону про судоустрій (внаслідок недбалості та незазначення в судовому рішенні мотивів прийняття аргументів сторін щодо суті спору);

пунктом 3 частини першої статті 106 цього Закону (допущення поведінки, що підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях дотримання норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду).

33. Із такою кваліфікацією дій судді ОСОБА_1 під час постановлення ним ухвали щодо вирішення клопотання про арешт зерна не погоджуюся, оскільки у такому випадку відсутній склад дисциплінарного правопорушення, передбачений пунктом 3 частини першої статті 106 цього Закону про судоустрій.

34. Решта дій судді ОСОБА_1 щодо постановлення процесуальних ухвал також не могли бути кваліфіковані як на підставі пунктом 3 частини першої, так і на підставі пункту 3 частини першої статті 106 цього Закону про судоустрій.

Щодо кваліфікації дій за пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій

35. Підстави для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності передбачені статтею 106 Закону про судоустрій.

36. Такі підстави можна поділити на два випадки порушення суддею професійних якостей під час здійснення правосуддя та порушення моральних якостей.

37. Так, до випадків порушення суддею професійних якостей під час здійснення правосуддя належить, зокрема, умисна або внаслідок недбалості незаконна відмова в доступі до правосуддя (у тому числі незаконна відмова в розгляді по суті позовної заяви, апеляційної, касаційної скарги тощо) або інше істотне порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило реалізацію учасниками судового процесу наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків або призвело до порушення правил щодо юрисдикції або складу суду, незазначення в судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору, порушення засад гласності і відкритості судового процесу (підпункти а, б, в пункту 1 частини першої статті 106 Закону про судоустрій).

38. Пункт 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій передбачає, що суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження у разі допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, прояв неповаги до інших суддів, адвокатів, експертів, свідків чи інших учасників судового процесу.

39. Таке порушення стосується його моральних якостей та поведінки, яка не може бути пов`язана з процесом здійснення правосуддя.

40. Підставою для притягнення судді до відповідальності Третя Дисциплінарна палата ВРП зазначила, що суддя ОСОБА_1 допустив істотне порушення норм процесуального права щодо наведення належних мотивів прийняття аргументів слідчого про арешт майна та представника товариства про скасування арешту майна, вихід за межі повноважень слідчого судді при вирішенні питання про зобов`язання зберігача майна повернути зерно кукурудзи товариству.

41. Такі дії, на переконання Дисциплінарної палати, вчинені суддею внаслідок неналежного ставлення до виконання обов`язків слідчого судді (груба недбалість). Допущені суддею ОСОБА_1 грубі порушення норм процесуального права і зміст постановлених ним як слідчим суддею ухвал від 13 та 31 січня 2020 року в цій справі викликають у стороннього спостерігача сумніви щодо об`єктивності судді, а тому не сприяють посиленню переконаності громадськості в доброчесності та неупередженості суду. Тобто наведені вище дії судді ОСОБА_1 підривають авторитет правосуддя в питаннях дотримання норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду.

42. За таких обставин Третя Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку, що дії судді ОСОБА_1 містять склад дисциплінарних проступків, наслідком яких може бути притягнення до дисциплінарної відповідальності з підстав, передбачених підпунктом «б» пункту 1, пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій (внаслідок недбалості незазначення в судовому рішенні мотивів прийняття аргументів сторін щодо суті спору; допущення поведінки, що підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях дотримання норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду).

43. Проте прийняття слідчим суддею ухвали про арешт майна могло містити ознаки іншого дисциплінарного проступку, зокрема пункт 4 частини першої статті 106Закону про судоустрій, але в цій справі та щодо цього позивача ВРП іншої кваліфікаціїіншої кваліфікації (крім помилкового посилання на пункт 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій) не здійснила.

Щодо кваліфікації дій за підпунктом «б» пункту 1 частини першої статті 106 Закону про судоустрій

44. Суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження за умисне або внаслідок недбалості незазначення в судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору (підпункт «б» пункту 1 частини першої статті 106 Закону про судоустрій).

45. Ця норма права, як підстава дисциплінарної відповідальності судді, повинна застосовуватися системно разом із нормами процесуального права, які прямо передбачають необхідність зазначення у судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору, як складової мотивації рішення суду.

46. Так, наприклад, пункт 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України прямо передбачає необхідність зазначення у мотивувальній частині рішення суду по суті судового спору мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику касаційної інстанції.

47. Стаття 259 ЦПК України (аналогічно у статті 234 ГПК України та статті 248 КАС України) визначає, що ухвала, що викладається окремим документом, складається з: 1) вступної частини із зазначенням: а) дати і місця її постановлення; б) найменування суду, прізвища та ініціалів судді (суддів); в) імен (найменувань) учасників справи; 2) описової частини із зазначенням суті клопотання та імені (найменування) особи, яка його заявила, чи іншого питання, що вирішується ухвалою; 3) мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу; 4) резолютивної частини із зазначенням: а) висновків суду; б) строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження.

48. Частина п`ята статті 173 КПК України передбачає, що у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає: 1) перелік майна, на яке накладено арешт; 2) підстави застосування арешту майна; 3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; 4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; 5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.

49. За статтею 372 КПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням: суті питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

50. Частина третя статті 374 КПК України передбачає, що у мотивувальній частині вироку зазначаються: 1) у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд; 2) у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановлені стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 Кримінального кодексу України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

51. Отже, КПК України не містить вимог про такий вид аргументації в процесуальних ухвалах, як зазначено у висновку ВРП, а саме «зазначення в судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору».

52. Згідно із частиною третьою статті 26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

53. Слідчий суддя позбавлений права давати оцінку доказам у справі, оскільки вирішує лише процесуальне питання щодо накладення арешту на майно.

54. Отже, вимоги щодо зазначення мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору, як складовий елемент мотивації ухвали про накладення арешту на майно у статті 173 КПК України відсутні.

55. Судді під час здійснення правосуддя є незалежними та приймають рішення згідно з власною оцінкою фактів і знанням права. Рішення судів підлягають перегляду виключно в порядку, що передбачений процесуальним законодавством.

56. Оцінка наведених судом першої інстанції мотивів ухвалення судових рішень із точки зору їх відповідності встановленим обставинам справи, повноти з`ясування таких обставин, правильності тлумачення та застосування норм права при вирішенні спору є виключною прерогативою суду апеляційної інстанції.

57. Встановлення такої підстави, як прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору, розуміється як наявність саме правового спору між фізичними, юридичними особами, юридичними особами приватного права тощо.

58. Аналіз процесуального законодавства України свідчить проте, що у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику (пункт 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пункт 5 частина четверта статті 238 ГПК України); мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову (пункт 3 частина четверта статті 246 КАСУ).

59. Тобто, склад дисциплінарного проступку, а саме незазначення в судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору, можливий виключно під час розгляду дисциплінарних скарг, пов`язаних із рішеннями по суті у справах у порядку цивільного, господарського, кримінального або адміністративного судочинства.

60. Отже, прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору під час вирішення процесуального питання не може бути підставою для дисциплінарної відповідальності на підставі підпункту «б» пункту 1 частини першої статті 106 Закону про судоустрій.

Щодо необхідності та законності застосованого дисциплінарного стягнення

61. Притягнення до дисциплінарної відповідальності судді у виді подання про звільнення судді з посади є крайньою формою втручання у професійне життя, яке з огляду на практику ЄСПЛ має відповідати принципам верховенства права та пропорційності.

62. ЄСПЛ неодноразово зазначав, що втручання може бути виправданим за статтею 8 Конвенції, тільки якщо воно передбачене законом, переслідує одну або декілька законних цілей, перелічених у пункті 2 статті 8, і є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення цієї мети або цих цілей (див., серед інших джерел, рішення у справах Valenzuela Contreras v. Spain, 30 липня 1998 року, § 46, Reports of Judgments and Decisions 1998 V, Kennedy v. the United Kingdom, № 26839/05, § 130, 18 травня 2010 року, Dragojevic v. Croatia, № 68955/11, § 78, 15 січня 2015 року, та Roman Zakharov v. Russia [ВП], № 47143/06, § 227, 4 грудня 2015 року).

63. Водночас втручання у право на повагу до приватного життя є таким, що порушує статтю 8 Конвенції, якщо воно не є виправданим за пунктом 2 статті 8 Конвенції як таке, що було здійснене «згідно із законом», переслідує одну або декілька законних цілей, перелічених у ньому, і є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цих цілі чи цілей.

64. Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції (далі - Перший протокол) та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання.

65. Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження компенсації.

66. Контроль за дотриманням конвенційних гарантій здійснюється ЄСПЛ, який застосовує норми Конвенції відповідно до базових принципів (методів) тлумачення, до яких відносять «принцип автономного тлумачення понять», «принцип еволюційного (динамічного) тлумачення», «принцип європейського консенсусу», «принцип розсуду держави», «принцип ефективного тлумачення» та «принцип пропорційності та балансу інтересів».

67. Достатньо докладно стандарт верховенства права та пропорційність як його складова частина висвітлені у практиці ЄСПЛ.

68. Так, у рішенні у справі «Фрессо і Руар проти Франції» (Fressoz and Roire V. France) ЄСПЛ зазначає, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Відсутність такого мотивування - прояв свавілля держави.

69. У цьому рішенні ЄСПЛ вказав на неприпустимість свавільного втручання держави у права людини без нагальної на то потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження.

70. Вирішувати питання про пропорційність чи непропорційність обмеження прав людини має суд, адже судова влада - політично нейтральна гілка влади, покликана урівноважувати інші гілки влади у цьому напрямі.

71. ЄСПЛ вказав на необхідність перевіряти передбачення обмеження прав людини у національному законі, визначати наявність обставини для його застосування та вирішувати питання співмірності. У сукупності це утворює трискладовий тест на пропорційність.

72. Обмеження прав має передбачатись національним законом. Такий закон повинен існувати на момент введення такого обмеження. Обмеження прав у такому разі повинно прямо передбачатись у законі, а зміст закону повинен буди доведений до відома громадянам.

73. Закон має відповідати критеріям якості - обмеження прав повинно бути зрозумілим для кожного.

74. Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи. Втручання у права має відповідати вимогам співмірності.

75. Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не самоціллю, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним - безальтернативним та достатнім - а не надмірним.

76. Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним.

77. Таким чином, можна зазначити, що лише при дотриманні всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. У свою чергу, з позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому - те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.

78. Пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України та статтею 115 Закону про судоустрій встановлено, що підставою для звільнення судді є вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.

79. Відповідно до пункту 1 частини дев`ятої статті 109 Закону про судоустрій істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов`язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, факт допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду.

80. Таким чином, дії судді за пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій ототожнюються із діями судді, які є істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов`язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, встановленими пунктом 1 частини дев`ятої статті 109 Закону про судоустрій.

81. Вчинення суддею таких дій відповідно до частини восьмої статті 109 Закону про судоустрій має наслідком застосування до судді дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади, що є необхідним у демократичному суспільстві.

82. Проте, враховуючи помилковість висновків ВРП щодо кваліфікації дії ОСОБА_1 за підпунктом «б» пункту 1 (стосовно постановлення ним ухвали від 13 січня 2020 року), а також за пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій, вважаю, що в контексті обставин цієї справи таке втручання не є законним, не відповідає легітимній меті та є надмірним тягарем.

Суддя С. Ю. Мартєв