Справа № 440/2411/24
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2024-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 р. Справа № 440/2411/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Кононенко З.О. , Мінаєвої О.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.05.2024, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, м. Полтава, по справі № 440/2411/24

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету районної в м. Полтава ради

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправною відмову відповідача у наданні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи відповідно до пункту 14 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

- зобов`язати відповідача надати позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи відповідно до пункту 14 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02.05.2024 відмовлено у задоволені позову.

Позивач, не погодилась з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначила, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що рішенням Київського районного суду від 21 червня 2016 року по справі №552/2103/16-ц, яке набрало законної сили та не було ніким оскаржуване встановлено той факт, що ОСОБА_1 в період травня 2014 року по 22 квітня 2016 року залучалася та брала безпосередню участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції у період її проведення. Зазначає, що дане рішення нею подавалось до Управління соціального захисту населення, але було проігнороване.

Також позивач вказує на те, що фахівцями Комунального підприємства "Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи" Полтавської обласної ради надано роз`яснення, що формулювання причини інвалідності відповідає вимогам п.19-2 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності затвердженого КМУ від 03.12.2009 №1317. Наголошує, що КП "Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи" Полтавської обласної ради, встановлюючи причину інвалідності, керувалось та продовжують керуватись відповідними постановами Кабінету Міністрів України і формулювання, яке вказане у Законі України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" - не може впливати на порядок визначення інвалідності і причинного зв`язку, затвердженого Постановою КМУ від 03.12.2009 року №1317.

Позивач зазначає, що судом першої інстанції, через неналежну оцінку та дослідження доказів, на думку позивача, не прийнято до уваги те, що зміст формулювання у довідці МСЕК та Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" лінгвістично рівноцінний.

Також зауважує, що фонд "Полтавська громада разом" зареєстровано у березні 2015 року, а контузію ОСОБА_1 отримала 13.01.2015 при виконанні добровільної волонтерської діяльності в зоні АТО, що підтверджується переконливими доказами про добровільне забезпечення та добровільне залучення до забезпечення проведення АТО, добровільне здійснення волонтерської діяльності.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 звернулась до Управління із заявою від 24 січня 2024 року вх. № 1048/01.3-46 про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи відповідно до пункту 14 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи на розгляд робочої групи Позивачем були надані наступні документи:

копія паспорта ОСОБА_1 серія НОМЕР_1 від 01 червня 1998 року, виданого Київським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області;

копія дубліката довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_1 ;

копія довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Полтавської обласної транспортно-радіологічної МСЕК серія 12ААГ № 101694 від 31 травня 2023 про встановлення ІІ групи інвалідності з 12 травня 2023 року, причина інвалідності "поранення, контузії, каліцтва одержані під час безпосередньої участі в АТО, забезпеченні її проведення" (група інвалідності встановлена до безтерміново);

копія рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 грудня 2023 року у справі № 552/4739/23, яким встановлено, що ОСОБА_1 добровільно забезпечувала та добровільно залучалася до забезпечення проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення Національної Безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, в тому числі добровільно здійснювала волонтерську діяльність;

26 січня 2024 року до поданої раніше заяви позивачем долучено копію відповіді Комунального підприємства "Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи" Полтавської обласної ради від 25 січня 2024 року № 104, в якій повідомляється що причина інвалідності, зазначена в довідці серії 12 ААГ № 101694 від 31 травня 2023 року, відповідає вимогам нормативно-правових актів, що врегульовують проведення медико-соціальної експертизи в Україні, часу та обставинам отримання заявницею контузії (тобто безпомилково).

05 лютого 2024 року заява позивача розглянута відповідачем на засіданні робочої групи по встановленню статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (протокол № 21).

За результатами розгляду ініційованого позивачем питання відповідачем ухвалено рішення від 05 лютого 2024 року № 19 про відмову ОСОБА_1 у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи з тих підстав, що надані документи не відповідають вимогам пункту 14 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2015 року № 685 (зі змінами).

Листом Управління від 07 лютого 2024 року № 05-46/1491 позивачу додатково роз`яснені причини відмови у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи в порядку пункту 14 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Вважаючи такі дії відповідача протиправними позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що формулювання причини інвалідності позивача не відповідає вимогам пункту 14 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та абзацу 6 пункту 2 Порядку № 685, тобто для встановлення статусу особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни формулювання причини встановлення групи інвалідності суворо визначене та має бути таким: "стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах та у період її проведення".

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства, згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Спір у цій справі виник внаслідок відмови відповідача встановити позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи в порядку пункту 14 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3551-XII (далі по тексту - Закон № 3551-XII; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За змістом ст. 1 Закону № 3551-XII вбачається, що він спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я й активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.

Відповідно до ст.4 Закону № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Приписами ст. 7 Закону № 3551-XII визначено осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Так, ч.1 ст.7 Закону №3551-XII визначено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Відповідно до п.14 ч.2 ст. 7 Закону №3551-XII зазначається, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа:

14) осіб, які добровільно забезпечували (або добровільно залучалися до забезпечення) проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (у тому числі здійснювали волонтерську діяльність) та стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах та у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів;

Порядок надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни особам, зазначеним у пунктах 11-16 частини другої цієї статті, визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, для надання особі статусу інваліда внаслідок війни у відповідності до вимог наведених норм необхідним є існування вищенаведених умов, зокрема отримання особою, яка добровільно забезпечувала (або добровільно залучалась до забезпечення) проведення антитерористичної операції інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах та у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Абзацом 6 пункту 2 "Порядку надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни особам, які отримали інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх проведення, під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2015 року № 685 (далі - Порядок № 685) статус особи з інвалідністю внаслідок війни надається особам, які добровільно забезпечували (добровільно залучалися до забезпечення) проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (у тому числі провадили волонтерську діяльність за напрямами, визначеними абзацом дев`ятим частини третьої статті 1 Закону України "Про волонтерську діяльність") та стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах та у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Підпунктом 4 пунктом 4 зазначеного Порядку № 685 передбачено, що підставою для надання особам статусу особи з інвалідністю внаслідок війни для осіб, зазначених в абзаці шостому пункту 2 цього Порядку, є:

- довідка медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності;

- довідка (витяг з наказу) керівника Антитерористичного центру при СБУ, Генерального штабу Збройних Сил про добровільне забезпечення або добровільне залучення особи до забезпечення проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях або рішення суду про встановлення факту добровільного забезпечення або добровільного залучення особи до забезпечення проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях у разі відсутності зазначеної довідки.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи у суді апеляційної інстанції, у довідці до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Полтавської обласної транспортно-радіологічної МСЕК серії 12ААГ № 101694 від 31 травня 2023 року про встановлення позивачу ІІ групи інвалідності зазначено причину інвалідності "поранення, контузії, каліцтва одержані під час безпосередньої участі в АТО, забезпеченні її проведення".

Суд погоджується з тим, що таке формулювання причини інвалідності позивача не відповідає вимогам пункту 14 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та абзацу 6 пункту 2 Порядку № 685, тобто для встановлення статусу особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни формулювання причини встановлення групи інвалідності суворо визначене та має бути таким: "стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах та у період її проведення".

Суд зважає на те, що питання правильності формулювання висновку довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Полтавської обласної транспортно-радіологічної МСЕК серії 12ААГ № 101694 від 31 травня 2023 року про встановлення ОСОБА_1 ІІ групи інвалідності досліджувалось Комунальним підприємством "Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи" Полтавської обласної ради. Зі змісту листа зазначеної установи від 25 січня 2024 року № 104 судом встановлено, що Комунальне підприємство "Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи" Полтавської обласної ради у довідці до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Полтавської обласної транспортно-радіологічної МСЕК серії 12ААГ № 101694 від 31 травня 2023 року правильно та з дотриманням вимог нормативно-правових актів, що регулюють проведення медико-соціальної експертизи в Україні (зокрема пункту 19-2 Постанови КМУ від 03 грудня 2009 року № 1317 "Питання медико-соціальної експертизи"), з урахуванням часу та обставин отримання заявницею контузії сформулювало висновок про причину встановлення ІІ групи інвалідності ОСОБА_1 .

Тобто, Комунальне підприємство "Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи" Полтавської обласної ради не виявило неправильності або неточності формулювання причини встановлення позивачу ІІ групи інвалідності під час оформлення довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Полтавської обласної транспортно-радіологічної МСЕК серії 12ААГ № 101694 від 31 травня 2023 року.

Колегія суддів зазначає, що доводи позивача в апеляційні скарзі щодо того, що зміст формулювання у довідці МСЕК та Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" лінгвістично рівноцінний є необґрунтованими, оскільки встановлення медичною комісією групи інвалідності з формулюванням "поранення, контузії, каліцтва одержані під час безпосередньої участі в АТО, забезпеченні її проведення" не є безперечною підставою для надання позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки такий статус може бути визначений тільки у відповідності до вимог Закону та з підстав, визначених в законодавстві.

Суд також вважає обґрунтованими і справедливими доводи відповідача про те, що факти, встановлені рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 червня 2016 року у справі № 552/2103/16-ц (яким встановлено той факт, що ОСОБА_1 в період з травня 2014 року по 22 квітня 2016 року залучалась та брала безпосередню участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення як працівник благодійної організації "Благодійний фонд "Полтавська громада разом", а не як волонтер) суперечать фактам, встановленим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 грудня 2023 року у справі № 552/4739/23 (яким встановлено, що ОСОБА_1 добровільно забезпечувала та добровільно залучалася до забезпечення проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення Національної Безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, в тому числі добровільно здійснювала волонтерську діяльність).

Віднесення особи до особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону №3551-XII безпосередньо пов`язане з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону, згідно з частиною першою якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Зважаючи на викладене, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи добровільно забезпечували (або добровільно залучалися до забезпечення) проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (у тому числі здійснювали волонтерську діяльність).

Оскільки поранення, травма, захворювання, які отримав позивач та внаслідок яких встановлено інвалідність, не пов`язана із участю позивача під час забезпечення проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах та у період її проведення, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для підтвердження позивачу статуту ветерана війни та видачі посвідчення на підтвердження такого статусу.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 02.04.2021 року у справі №0540/9350/18-а, від 30.09.2019 року у справі №824/32/19-а та від 18.11.2020 року у справі №1140/2362/18.

Відповідно, доводи апеляційної скарги про те, що в контексті Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів внаслідок війни прирівнюються й особи з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах та у період її проведення, а тому якщо особа отримала інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час під час забезпечення проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах та у період її проведення, така особа належить до інвалідів внаслідок війни та має право на отримання відповідного посвідчення, колегія суддів відхиляє як такі, що суперечать наведеним вище висновкам та ґрунтуються на хибному тлумаченні норм чинного законодавства, оскільки зміст ст. 7 Закону № 3551-XIІ вказує, що належність до осіб з інвалідністю внаслідок війни передбачає наявність прямо передбачених вказаною нормою певних обставин, а не отримання поранення, контузії, каліцтва, як в даному випадку, під час безпосередньої участі в АТО, забезпеченні її проведення без вказаних із цією статтею обставин. Доказів наявності обставин, передбачених ст.7 Закону №3551-XIІ, матеріали справи не містять. Відповідно, позивач не може вважатися особою з інвалідністю внаслідок війни та у зв`язку з цим отримати «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни».

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для надання позивачу статусу «особа з інвалідністю внаслідок війни», у зв`язку з чим відповідачем правомірно відмовлено у наданні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення.

Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.05.2024 по справі № 440/2411/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді З.О. Кононенко О.М. Мінаєва